Постанова
Іменем України 
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 754/2311/17
провадження № 61-7084св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи :
позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у складі судді Таран Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 рокуу складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Борисової О. В., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
У лютому 2017 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу, посилаючись на те, що 15 січня       2015 року інспектором Дорожньо-патрульної служби (далі - ДПС) взводу № 1 роти ДПС Державної автотранспортної інспекції (далі - ДАІ) з обслуговування стаціонарних постів при Управлінні ДАІ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - УДАІ ГУ МВС України в Київській області) прапорщиком міліції Козачуком Р. М. було здійснено огляд та тимчасово затримано транспортний засіб Volkswagen LT55, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є відповідач ОСОБА_2 Цьогож дня вказаний автомобіль був доставлений на спецмайданчик за адресою: АДРЕСА_1 , який він орендував та надавав платні послуги із зберігання транспортних засобів. Він у повному обсязі виконав зобов`язання щодо зберігання транспортного засобу, однак відповідач не сплатив йому кошти за це. Враховуючи викладені обставини, ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу в розмірі 11 540 грн та судові витрати в розмірі 640 грн,
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що дії відповідача щодо проведення оплати за зберігання транспортного засобу установі, зазначеній управлінням поліції, були правомірними. Правові підстави для стягнення коштів за зберігання транспортного засобу з відповідача на користь позивача відсутні, оскільки це може призвести до подвійного стягнення таких коштів. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
10 січня 2018 року представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Баховський М. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва               від 26 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач вже намагався стягнути заборгованість за зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, до переліку яких входив належний ОСОБА_2 автомобіль, однак йому було відмовлено з тих підстав, що таку заборгованість повинні сплачувати саме власники тимчасово затриманих транспортних засобів. Відповідач не сплатив йому кошти за надані ним послуги із зберігання автомобіля на спецмайданчику.
 
У травні 2018 року  ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що договір № 17 від 14 серпня 2014 року про співпрацю щодо організації діяльності спецмайданчиків із зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, укладений між ФОП ОСОБА_1 та Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України «Київщина-Інформ-Ресурси» (далі - ДП МВС України «Київщина-Інформ-Ресурси») , а в подальшому - з Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України «Розвиток» (далі - ДП МВС України «Розвиток») як правонаступником, не має відношення до нього, оскільки це договірні зобов`язання між сторонами, які не розповсюджується на інших осіб, зокрема на нього. Оскільки між ним та ФОП ОСОБА_1 відсутні договірні відносини, що зобов`язують його нести витрати на утримання автомобіля, то в нього не виникло ніяких зобов`язань перед позивачем.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Києва.
 
10 травня2018 року справа № 754/2311/17надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Судами встановлено, що 14 серпня 2014 року між ДП МВС України «Київщина-Інформ-Ресурси», правонаступником якого є ДП МВС України «Розвиток», та                                 ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 17 «Про співпрацю щодо організації діяльності спецмайданчиків по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів».
Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що транспортні засоби є засобами, що вилучені у встановленому чинним законодавством порядку, співробітниками Державтоінспекції Київської області, в тому числі, але не виключно при порушенні водіями правил дорожнього руху. Транспортні засоби не є власністю сторін і не можуть бути задіяні у господарській діяльності останніх. 
15 січня 2015 року належний ОСОБА_2 автомобіль Volkswagen LT55, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був доставлений для зберігання на спеціальний майданчик тимчасового затримання за адресою: провулок Серпневий, 8, місто Кагарлик,  Київська область, про що складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 15 січня 2015 року № 153. Затримання та доставка вказаного автомобіля була здійснена інспектором ДПС взводу № 1 роти ДПС ДАІ з обслуговування стаціонарних постів при УДАІ ГУМВС України в Київській області прапорщиком міліції Козачуком Р. М. в порядку виконання постанови державного виконавця ВП № 49069855.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 12 серпня 2016 р. та копією заяви ОСОБА_6 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності                         від 10 серпня 2016 року, відповідач сплатив 4 800 грн за зберігання свого автомобіля, який в подальшому йому був повернутий.
Відповідно до Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року  № 1102 (далі - Порядок), тимчасове затримання транспортного засобу уповноваженою особою ДАІ проводиться у випадках, передбачених  статтею 265-2 КпАП України, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв  або доставляння на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.  При складанні протоколу про тимчасове затримання транспортного засобу вказується адреса майданчика із зберігання автомобіля, посади, прізвища, імені та по-батькові особи, яка виконує роботи з доставляння транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку.
Пунктами 12, 13 Порядку передбачено, що повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов`язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред`явлення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення. Про місце зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу уповноважена особа ДАІ повідомляє водієві під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а за його відсутності - черговій частині територіального органу внутрішніх справ. 
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання належного йому автомобіля, позивач посилався на те, що між ним та відповідачем виникли зобов`язання із зберігання транспортного засобу.
Відповідно до частини першої статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно з частиною першою статті 937 ЦК Українидоговір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (укладення правочину між фізичною та юридичною особою). 
Сторони у цій справі не укладали договір зберігання транспортного засобу, а автомобіль відповідача був поміщений на спеціальний майданчик працівниками органів внутрішніх справ у зв`язку з оголошенням його в розшук державним виконавцем.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що відповідач вже сплатив грошові кошти за зберігання належного йому транспортного засобу установі, яка була визначена управлінням поліції, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи заявника про те, щозберігання транспортного засобу відбувалося на підставі статті 954 ЦК України, у зв`язку з чим в нього виникло право на отримання плати за зберігання, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до статті 954 ЦК України положення глави 66 цього Кодексу застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, якщо інше не встановлено законом. 
Вказані доводи обґрунтовано спростовані апеляційним судом з посиланням на те, що законом не встановлено зберігання транспортних засобів у разі їх поміщення на спеціальний майданчик тимчасового затримання на підставі акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу працівником поліції в порядку виконання постанови державного виконавця. Зберігання не може бути встановлене на підставі Порядку чи Наказу Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року, яким визначено розмір плати за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках), оскільки вказані нормативно-правові акти не є законом, а є підзаконними нормативними актами.
Крім того, за змістом Порядку повернення транспортних засобів здійснюється після оплати власниками витрат, пов`язаних з їх транспортуванням та зберіганням.
Судами встановлено, що автомобіль ОСОБА_2 був повернутий йому ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням розшуку без пред`явлення вимоги про оплату витрат на зберігання. При цьому відповідач підтвердив факт оплати витрат на зберігання автомобіля, надавши відповідну квитанцію до прибуткового касового ордера.
Той факт, що ФОП ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ДП МВС «Розвиток» про стягнення витрат на зберігання транспортних засобів, зокрема автомобіля ОСОБА_2 , і рішенням Господарського суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року йому було відмовлено з тих підстав, що вказані витрати підлягають стягненню з власників транспортних засобів, не впливає на правильність вирішення цієї справи, оскільки зазначене рішення не має для неї преюдиційного значення.
Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 рокупринципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов