Постанова
Іменем України 
 
26 червня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 233/2161/16-ц
провадження № 61-7146св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_3 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Шевченка Андрія Миколайовича на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Біляєвої О. М., Папоян В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
04 травня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Родовід банк» (далі - ПАТ «Родовід банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 05 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Д582/АА-019.08.2, за яким позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля в сумі 18 011,88 доларів США під 12,5 % річних. Додатковою угодою від 19 серпня 2008 року № 1 до кредитного договору розмір процентної ставки збільшено до 14,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 липня 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № Д582/АА-019/2.08.2, за яким поручитель відповідає перед кредитодавцем за виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором як солідарний боржник в повному обсязі. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 2 122,06 доларів США та 305 823,15 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 326,35 доларів США, простроченої заборгованості за нарахованими відсотками - 786,25 доларів США, пені за прострочення виконання грошових зобов`язань -                301 269,12 грн, заборгованості за порушення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - 4 554,03 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                від 01 липня 2016 року у складі судді Малінова О. С. позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 травня 2008 року № Д582/АА-019.08.2 в сумі                2 122,06 доларів США та 305 823,15 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, понесених витрат зі сплати судового збору та оплати оголошення про виклик відповідача у друкованому засобі масової інформації скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. В іншій частині рішення не оскаржувалося.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що кінцевий строк повернення кредиту встановлено до 05 травня 2013 року, а позов до поручителя про стягнення заборгованості поданий банком 04 травня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Таким чином порука за договором поруки від 24 липня 2009 року є припиненою. Крім цього, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі частини першу статті 310 Цивільного процесуального кодексу України               від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), про закриття провадження у справі. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
16 листопада 2017 року ПАТ «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Родовід Банк» Шевченка А. М. подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не погоджувався з рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2016 року з тих підстав, що він є правонаступником ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак апеляційний суд не взяв до уваги те, що суд першої інстанції ухвалив рішення      01 липня 2016 року, тобто до смерті ОСОБА_2 Також судом не встановлено, чи дійсно помер ОСОБА_2 ..
 
27 березня 2018 року  ОСОБА_3  подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та безпідставність доводів скарги. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
07 лютого 2018 року матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України       № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 березня  2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
 
17 травня 2018 року справа № 233/2161/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Статтею 1054  ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Судами встановлено, що 05 травня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Д582/АА-019.08.2, за яким позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля в сумі                 18 011,88 доларів США під 12,5 % річних до 05 травня 2013 року.
 
19 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою збільшено процентну ставку до 14,5 %.
 
ОСОБА_1 не виконав належним чином своїх зобов`язань, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Родовід Банк» станом на      18 квітня 2016 року склала 2 122,06 доларів США та 305 823,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 326,35 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 786,25 доларів США, пеня за прострочення виконання грошових зобов`язань - 301 269,12 грн, заборгованість за порушення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України - 4 554,03 грн.
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 24 липня 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № Д582/АА-019/2.08.2, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань зі сплати кредиту, процентів та неустойки. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. 
 
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі і застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).
Апеляційним судом встановлено, що  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його спадкоємцем є ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Враховуючи наведені положення цивільного законодавства, а також сутність поруки як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки) його спадкоємці не є солідарними боржниками за кредитним договором.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Згідно з частиною першою статті 310 ЦПК України 2004 рокурішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Встановивши, що кредитний договір був укладений на строк до 05 травня 2013 року, а позов до поручителя банк пред`явив лише 04 травня 2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, апеляційний суд обґрунтовано  виходив з того, що порука за договором поруки від 24 липня 2009 року є припиненою.
 
У зв`язку з цим, скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позову банку до ОСОБА_2 як поручителя та закриваючи провадження у справі в цій частині, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування частини першої статті 310 ЦПК України 2004, оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя є незаконним, поручитель помер, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
 
Наведені обставини щодо припинення поруки заявником в касаційній скарзі не спростовуються, а інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Шевченка Андрія Миколайовича залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов