ПОСТАНОВА
Іменем України

20 червня 2019 року 
Київ
справа №810/1354/16
адміністративне провадження №К/9901/10500/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова  В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року (суддя Степанюк А.Г.) у справі № 810/1354/16 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління ДСА України в Київській області (далі - ТУ ДСА України в Київській області), третя особа - Бориспільський міськрайонний суд Київської області, про перерахунок заробітної плати, 

УСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ТУ ДСА України в Київській області, в якому просила суд зобов`язати відповідача як розпорядника бюджетних коштів на забезпечення фінансування працівників апарату судів Київської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28     березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та за період з 29     березня 2015 року по день прийняття судового рішення відповідно до статті 147 Закону № 2453-VI (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що розмір її посадового окладу мав би обчислюватися і виплачуватися у розмірі, встановленому статтею 144 Закону № 2453-VI у редакції, чинній з 26 жовтня 2014 року, та статтею 147 цього Закону в редакції Закону № 192-VIII як спеціальними нормативно-правовим актами, що визначають розмір заробітної плати працівника апарату суду, без обмежень наявними фінансовим ресурсами, як це передбачає Закон України від 28 грудня 2014     року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (далі - Закон № 80-VIII). Однак при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу ТУ ДСА України в Київській області керувалося не нормами спеціального Закону № 2453-VI, а нормами підзаконного нормативно-правового акту, чим порушило права позивача.
Київський окружний адміністративний суд постановою від 16 травня 2016 року позов задовольнив повністю. Зобов`язав ТУ ДСА України в Київській області здійснити секретарю Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015     року включно, відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» та за період з 29 березня 2015     року по 16 травня 2016 року відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу. 
У серпні 2016 року ДСА України звернулася до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції, мотивуючи це тим, що рішення суду першої інстанції зачіпає її права та інтереси.
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01 вересня 2016 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДСА України з підстав, установлених пунктом 1 частини 5 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Свою ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував тим, що в розумінні положень процесуального закону та нормативно-правових актів, що регулюють питання діяльності ТУ ДСА в Київській області, останній є суб`єктом адміністративних правовідносин, який вправі самостійно представляти власні інтереси у тому числі як розпорядник коштів Державного бюджету України у межах Київської області. Рішення суду першої інстанції стосується прав та обов`язків вичерпного кола осіб - учасників справи, а ДСА України не зазначила, яким саме чином оскаржуване судове рішення безпосередньо вплинуло на її права, інтереси чи обов`язки, що унеможливлює відкриття апеляційного провадження. Крім того постанова суду першої інстанції набрала законної сили 14 червня 2016 року, а 22.06.2016 року в цій справі видано виконавчий лист.
Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції, ДСА України звернулася до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року та направити справу на новий розгляд.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 19 жовтня 2016 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою ДСА України.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року касаційну скаргу ДСА України передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Шарапа В.М. (суддя-доповідач), Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.
31 травня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року № 526/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №      14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 185 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 2 статті 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
За правилами частин 1, 3 та 4 статті 254 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.
За змістом постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, на дату розгляду цієї справи заперечень проти адміністративного позову від ТУ ДСА не надійшло; відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, але участі свого представника в судовому засіданні не забезпечив і клопотань процесуального характеру не подавав.
Суд першої інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження без участі сторін та їх представників і, як з`ясував суд апеляційної інстанції, на дату звернення ДСА України з апеляційною скаргою рішення цього суду набрало законної сили і за ним видано виконавчий лист.
Як вірно установлено судом апеляційної інстанції, Положенням про ТУ ДСА України в Київській області, затвердженого Головою ДСА України 25 вересня 2015 року, визначено, що ТУ ДСА України в Київській області, зокрема: здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА України в Київській області та місцевих загальних судів Київської області; забезпечує здійснення представництва в установленому законодавством порядку ТУ ДСА України в Київській області та ДСА України в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях, веде претензійно-позовну роботу.
У цій справі ТУ ДСА України в Київській області є відповідачем за позовом ОСОБА_1 і в спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень наділений самостійною правосуб`єктністю, зокрема щодо здійснення своїх адміністративних процесуальних прав та обов`язків. Те, що відповідач не висловив своєї правової позиції по суті спору і не оскаржив судового рішення, яким на нього покладено обов`язок щодо перерахунку і виплати заробітної плати у більшому розмірі, не може слугувати підставою для того, щоб замість нього процесуальну і правову позицію висловило ДСА України, у структурі якого він функціонує.
У справі, судове рішення в якій є предметом перегляду, ДСА України не належало до осіб, які беруть у справі і питання про права та обов`язки ДСА України суд у цій справі не вирішував.
Мотиви, якими керується ДСА України при зверненні з апеляційною скаргою дають підстави вважати, що у такий спосіб скаржник переймає на себе процесуальні права відповідача за цим позовом. Утім, та обставина, що виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, яке набрало законної сили, призведе до витрат з Державного бюджету України, як і те, що ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів в розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України та здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих та апеляційних судів загальної юрисдикції, не є свідченням того, що згаданим рішенням суд вирішив питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ДСА України як підстави, з якою пов`язано право на оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 810/1337/16 (провадження № К/9901/11813/18).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками Київського апеляційного адміністративного суду про те, що ДСА України не може вважатися особою, яка має право на апеляційне оскарження постанови Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року.
За правилами частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої     статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.
2. Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду