Постанова
Іменем України
 
22 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 128/4336/15-ц
провадження № 61-9023св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого – Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач – квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року у складі судді Гриценко І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Іващука В. А., Денишенко Т. О., Марчук В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці (далі – КЕВ м. Вінниці) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , про виселення із житлового приміщення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що за результатами проведеної планової перевірки казарменно-житлового фонду військових містечок, що знаходяться на території військових частин, було виявлено факт безпідставного утримання службового житлового приміщення громадянином ОСОБА_1 . 
 
Спірне службове житло було зайняте незаконно, внаслідок чого це житло не може бути розподілене іншим військовослужбовцям, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають в черзі на отримання житла від Міністерства оборони України у Вінницькому гарнізоні. 
 
Враховуючи викладене, КЕВ м. Вінниці просив суд виселити ОСОБА_1 , а також членів його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із службової квартири другого поверху будівлі № 10 за генеральним планом у військовому містечку № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 с. Бохоники Вінницького району Вінницької області без надання іншого жилого приміщення.
 
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25 березня 2016  року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залучено до участі у справі як співвідповідачів та прийнято до розгляду позовну заяву з вимогою до відповідачів про виселення.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року позов КЕВ м. Вінниці задоволено. 
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із квартири другого поверху будівлі № 10 за генеральним планом у військовому містечку №  НОМЕР_3  військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення квартири другого поверху будівлі № 10 за генеральним планом у військовому містечку № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 с. Бохоники Вінницького району Вінницької області, а тому відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
Вирішуючи спір та задовольняючи позов про виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, суд правильно виходив із того, що відповідачі самоправно зайняли вказане жиле приміщення, а тому в силу частини третьої статті 116 ЖК УРСР підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що зазначена у позові будівля, в одному з приміщень якої проживають відповідачі, не має належних правовстановлюючих документів, які визначають її статус як службового чи жилого та належність її відповідачу, а тому вимоги КЕВ м. Вінниці про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР є безпідставними. Аналогічного висновку дійшов Апеляційний суд Вінницької області у справі 
№ 128/4012/14-ц, яка є подібною до цієї справи.
Крім того, безпідставним є висновок судів попередніх інстанцій про самоправне зайняття спірного приміщення відповідачами, оскільки 03 лютого 1998 року квартирно-експлуатаційною частиною Васильківського району Прикарпатського воєнного округу ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб було видано ордер № 8/1 на право зайняття двох кімнат площею 28 кв. м у квартирі АДРЕСА_2 . У 2004 році вони були повторно зареєстровані за адресою розташування будівлі №  НОМЕР_4  за генеральним планом у військовому містечку № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 с. Бохоники Вінницької області. Указане вище, з урахуванням положень статей 58, 122 ЖК УРСР, спростовує висновки судів про самоправне зайняття спірного приміщення відповідачами.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про пропуск позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції не зазначив мотивів такого висновку, що вказує на порушення судом частини четвертої статті 212, пункту 3 частини першої статті 215 ЦПК України 2004 року. На зазначені порушення не звернув увагу і апеляційний суд, помилково зазначивши, що порушення права позивача є триваючим, не врахувавши при цьому роз`яснення, викладені в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу представник військової частини НОМЕР_2 заперечував проти доводів касаційної скарги ОСОБА_1 та вказував на їх необґрунтованість. На підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 21 березня 2002 року № 473 ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ) було видано ордер на житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_3 , в якій вони були зареєстровані з подальшою приватизацією вказаної квартири. Зазначене вище стало підставою для виключення ОСОБА_1 зі списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
За таких обставин подальше проживання сім`ї ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні після зняття з реєстрації за його адресою є незаконним, а доводи позивача про усну домовленість з вищим керівництвом про можливість подальшого проживання в квартирі другого поверху будівлі № 10 за генеральним планом у військовому містечку №  НОМЕР_3  військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 не підтверджені ОСОБА_1 належними і допустимими доказами.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу за позовом КЕВ  м.  Вінниці до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , про виселення із житлового приміщення призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року цивільну справу № 128/4336/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до пунктів 1–5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають указаним положенням процесуального закону.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_1 та є підрозділом і підпорядковується військовій частині НОМЕР_2 , що розташована в м. Васильків Київської області.
 
Поряд з військовою частиною НОМЕР_1 розташоване житлове містечко, де розташовані чотири будинки за номерами 116/2, 116/6, 116/9, 116/10, які у 2006 році прийняті на баланс КЕВ м. Вінниця на підставі наказу начальника Західного територіального КЕУ від 13 лютого 2006 року № 9.
 
У період проходження військової служби відповідач ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 був забезпечений житловим приміщенням тимчасового проживання.
 
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від  21  березня 2002 року № 473 «Про надання звільнених, незаселених квартир та часткові зміни в рішенні виконкому від 29 січня 2002 року № 132, від 29 січня 1990 року № 33, від 07 грудня 1994 року № 1082, 17 лютого 1977  року № 116, від 18 травня 1993 року № 343, від 15 грудня 2000 року № 1817» ОСОБА_1 видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 71,8 кв. м. Ця квартира була розподілена ОСОБА_1 на сім`ю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_1 , його дружина – ОСОБА_2 , дочка – ОСОБА_3 , син – ОСОБА_4 .
 
Також встановлено і підтверджується поясненнями ОСОБА_1 , що він та його сім`я вселились у вказану квартиру та зареєстровані в ній з 02 квітня 2002 року. 17 вересня 2002 року ОСОБА_1 та членами його сім`ї було приватизовано квартиру, а 15 грудня 2004 року він та члени його сім`ї були зняті з реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 , у зв`язку з її відчуженням, та з 15 грудня 2004 року зареєстровані у військовому містечку с. Бохоники.
 
Згідно з довідкою начальника КЕВ м. Вінниця від 24 квітня 2014 року № 1753 підполковник ОСОБА_1 станом на 24 квітня 2014 року у списках військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, в черзі на одержання житлових приміщень у Вінницькому гарнізоні не перебуває.
 
Встановлено, що відповідачі з 2004 року по теперішній час зареєстровані у містечку військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 та проживають у військовому містечку № НОМЕР_3 с. Бохоники, здійснюють оплату за житлово-комунальні послуги, якими користуються у приміщенні квартири другого поверху будівлі № 10.
 
11 березня 2014 року КЕВ м. Вінниця направлено ОСОБА_1 попередження із вимогою про виселення із житлового приміщення на території закритого військового містечка військової частини НОМЕР_1 (а. с.12).
 
Правовідносини щодо користування спірним житловим приміщення, що виникли між сторонами у справі, регулюються відповідними нормами ЦК України та ЖК УРСР.
 
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Згідно зі статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.
 
Статтею 118 ЖК УРСР встановлено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Відповідно до статті 122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.
 
Громадяни можуть бути виселені з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставах, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.
 
Таким чином, встановивши відсутність ордера як єдиної підстави для вселення відповідачів до спірного приміщення, а також відповідного рішення виконавчого комітету міської ради чи розпорядження командира військової частини щодо видачі такого ордера, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про самоправне зайняття відповідачами спірного жилого приміщення. 
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог.
 
Що стосується розгляду справи по суті, то колегія суддів зазначає, що касаційний суд не наділений повноваженнями досліджувати докази та надавати їм оцінку.
 
Аргументи ОСОБА_1 щодо спростування статусу спірного житла як службового чи жилого стосуються вирішення питання про допустимість доказів та по суті їхню переоцінку, які були досліджені судами попередніх інстанцій з наданням їм належної оцінки.
 
Такі доводи Верховний Суд не бере до уваги та зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи касаційної інстанції про те, що позивач при зверненні до суду з цим позовом пропустив строк позовної давності, є необґрунтованими. 
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
 
Оскільки проживання відповідачів у приміщенні на другому поверсі будівлі № 10 за генеральним планом у військовому містечку № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 с. Бохоники Вінницького району Вінницької області без належної правової підстави (за відсутності ордера та договору найму) шляхом самоправного його зайняття є триваючим правопорушенням, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                           О. В. Білоконь

                                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                                      Є. В. Синельников

                                                                                                      Ю. В. Черняк