Постанова
Іменем України
 
17 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 212/939/15-ц
провадження № 61-33696св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Герасимова Любов Сергіївна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Донченко Вікторія Леонідівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П., від 21 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                 ОСОБА_3 про розірвання спадкового договору.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір, посвідчено його приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С. та накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 .
Оскільки ОСОБА_3 умови вищезазначеного договору не виконує, позивач просила суд розірвати цей договір та зняти заборону відчуження вказаної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. До участі у справі залучено її правонаступника в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_2 .
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л., в якому просив визнати недійсними заповіт, вчинений 23 січня 2015 року ОСОБА_1 , з тих підстав, що вона на час його укладення не мала права вчиняти дії щодо нерухомого майна, яке є предметом спадкового договору від 22 вересня 2006 року.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі Зіміна М. В. від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано спадковий договір, укладений 22 вересня 2006 року між                  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 22 вересня 2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С., зареєстрований в реєстрі за № 5118.
Знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 , накладену 22 вересня 2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С. та зареєстровану в реєстрі за № 51.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами належного виконання ним умов спадкового договору та не спростував своєї вини у його невиконанні. Оскаржуваний заповіт не містить посилання про розпорядження спадкодавцем спірною квартирою. Заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня                   2017 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_3 з вересня               2013 року та по день смерті ОСОБА_1 обов'язків, покладених на нього спадковим договором.Позивач не довела наявність правових підстав для розірвання спадкового договору.Заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого  суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду у частині скасування рішення суду першої інстанції і залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, а в іншій частині рішення апеляційного суду - залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що наявність договору з надання соціальних послуг, укладеного ОСОБА_1   у вересні 2013 року, свідчить про неналежне виконання ОСОБА_3 своїх обов'язків за спірним спадковим договором. Вказане також підтверджується показаннями свідків.
 
Оскільки рішення апеляційного суду оскаржується ОСОБА_2 лише в частині вирішення позову ОСОБА_1 , тому в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 законність цього судового рішення касаційним судом не перевіряється. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня  2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 вересня 2006 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С. та зареєстровано в реєстрі за № 5118.
 
Пунктом 1.1. спадкового договору передбачено, що ОСОБА_1 передає після її смерті у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 .
 
За умовами пункту 3.3. вказаного договору до обов`язків набувача щодо відчужувача віднесено: забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами; щотижнево забезпечувати продуктами харчування; медичними послугами; надавати побутові послуги (вологе прибирання квартири - один раз на тиждень, прання та прасування постільної білизни - два рази на місяць, виконувати дрібний ремонт квартири); в разі смерті поховати її на цвинтарі в місті Кривий Ріг по християнським звичаям з встановленням на могилі надгробка.
 
Пунктом 4.6. спадкового договору передбачено, що у зв`язку з посвідченням цього договору приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С. накладається заборона на відчуження квартири. З моменту укладення цього договору відчужувач може користуватися квартирою без права розпорядження нею.
 
23 січня 2015 року ОСОБА_1 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. за              № 78, згідно із яким вона зробила розпорядження на випадок своєї смерті про заповідання ОСОБА_2 усього належного їй майна.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. До участі у справі залучено її правонаступника в порядку спадкування за заповітом - ОСОБА_2 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
 
Положеннями статті 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.
 
Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин.
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 1308 ЦК України спадковий  договір  може  бути  розірвано  судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.
 
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею  61 ЦПК України 2004 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_3 з вересня 2013 року по день смерті ОСОБА_1 обов`язків, покладених на нього спадковим договором. 
 
При цьому судом апеляційної інстанції надано належну оцінку поясненням свідків, допитаних в суді першої інстанції, які не містять чіткого застереження того, що ОСОБА_3 не виконував обов'язків по догляду ОСОБА_1 . Натомість свідки пояснили, що ОСОБА_3 разом із своєю дружиною допомагали ОСОБА_1 , купували ліки, продукти харчування, прибирали та робили ремонт у спірній квартирі.
 
Колегія суддів враховує, що спадковий договір ОСОБА_1 не оскаржувала протягом семи років з моменту його укладення, при цьому протягом цього часу не заперечувала виконання ОСОБА_3 умов цього договору.
 
Доводам позивача про те, що наявність договору з надання соціальних послуг, укладеного ОСОБА_1 у вересні 2013 року, свідчить про неналежне виконання ОСОБА_3 своїх обов`язків за спірним спадковим договором, апеляційним судом була дана належна правова оцінка, зокрема зазначено, що вказані дії не доводять порушення останнім умов договору. При цьому протилежне твердження є припущенням ОСОБА_2 та не доведено нею в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав, передбачених статтями 651, 1308 ЦК України, для розірвання цього договору.
 
Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а  рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня                      2017 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара