Постанова
Іменем України
 
21 серпня 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 405/5728/16-ц
 
провадження № 61-29815св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,   
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
відповідач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої залучено ОСОБА_2,   
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду            м. Кіровограда в складі судді Шевченко І. М. від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області в складі суддів: Єгорової С. М., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М., від 24 травня 2017 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до укладеного договору від 21 липня 2008 року відповідач отримала кредит в розмірі                 1 000 грн у спосіб встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
При укладенні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України відповідно до норм якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Позивачем повністю виконав взяті на себе зобов`язання. В порушення умов договору відповідач від своєчасного виконання зобов`язань ухилялася, в зв`язку з чим, станом на 31 травня 2016 року заборгованість відповідача перед банком складає 17 416,93 грн із них: заборгованість за кредитом -            1 189,65 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом -                12 059,81 грн; заборгованість за пенею і комісією - 3 100 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг               250 грн - фіксована частина та 817,47 грн - процентна складова. 
 
Посилаючись, зокрема, на положення Умов та правил надання банківських послуг та статей 526, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_1 зазначену вище суму заборгованості і судові витрати у справі. 
 
Рух справи у суді першої інстанції
 
Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що особа, визначена відповідачем у даній справі - ОСОБА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
З посиланням на вимоги частини першої статті 37 ЦПК України, ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , як відповідача у даній справі.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у задоволенні позовних вимог банку у даній справі слід відмовити, оскільки судом не встановлено вартість майна, прийнятого у спадщину спадкоємцем після смерті боржника ОСОБА_1 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2017 року скасовано.
Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , правонаступником якої за ухвалою Ленінського районного суду                                 м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року залучено ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості - закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України.   
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка на день звернення до суду померла, отже, такий спір не підлягає розгляду в суді, оскільки є інший спосіб захисту прав кредитора та порядок розгляду відповідних вимог кредитора, зокрема, шляхом пред`явлення їх до спадкоємців померлої особи-боржника, тому підстави для відкриття провадження у даній справі були відсутні. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків. Так, районний суд не роз`яснив позивачу його права, не спрямував судовий розгляд на повне з`ясування усіх обставин справи, у зв`язку із чим не з`ясував усіх необхідних обставин, а саме наявність у спадкодавця рухомого чи нерухомого майна та їх вартість. Запити позивача, подані усно під час розгляду справи у суді першої інстанції залишились без відповідного процесуального реагування. До складу спадщини увійшли як права спадкодавця, так і його обов`язки, у зв`язку із чим непогашена частина кредитної заборгованості підлягає стягненню з відповідача.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.  
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
23 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.  
 
11 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді    Штелик С. П. 
 
Висновки Верховного Суду щодо можливості перегляду у касаційному порядку рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2017 року.
 
Разом з тим, згідно вимог пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України (в редакції станом на момент подання касаційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі,                якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають               право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, рішення суду першої інстанції  після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
У даній справі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда                         від 06 квітня 2017 року апеляційним судом скасовано у зв`язку із тим, що спір районним судом не міг бути розглянутий, оскільки позовні вимоги банку пред`явлені до померлої особи, тому рішення суду першої інстанції не переглядалося в апеляційному порядку по суті позовних вимог. 
 
З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в частині оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2017 року підлягає закриттю.   
 
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції 
 
Апеляційним судом установлено, що у червні 2017 року банк звернувся до суду у даній справі з позовом до боржника - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості.
 
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у боржника заборгованості перед банком, яка станом на 31 травня 2016 року складає 17 416,93 грн і підлягає стягненню з боржника на підставі, зокрема, статей 526, 1050, 1054 ЦК України.
 
Протягом розгляду даної справи банк не змінював підстав та предмета спору.  
 
При цьому, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .  
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2017 року до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_1 -                  ОСОБА_2 , як відповідача у даній справі. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, чинного на час пред`явлення позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Аналогічна норма права міститься й у пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.
 
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).
 
Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.
 
З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.
 
Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.
У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.
У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті
 
У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.
Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.
Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.
Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.
Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
 
Згідно з частиною першою статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (аналогічна норма у частині першій статті 42 чинного ЦПК України).
 
У статті 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).
 
Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).
 
Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим.              
 
В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року). 
 
Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 чинного ЦПК України).
 
Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).
 
При цьому норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного              ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі. 
 
Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18). 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо дотримання районним судом норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, перевіривши такі обставини доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом банку, який звернувся до суду з позовом до померлої особи-боржника, а, відкривши провадження у справі, районний суд повинен був його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України            2004 року, суди дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення районного суду та закриття провадження у даній справі.   
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності судового рішення апеляційного суду спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Згідно зі статтею 1050 та частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до статей 1048, 1056-1 цього Кодексу.
 
У статті 527 ЦК України визначено, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із сутті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
За змістом статей 526, 527, 530, 532, 532 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті.
 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
 
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. 
 
Так, згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. 
 
Позивачем у даній справі порушено встановлений положенням статті 1281 ЦК України порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, оскільки протягом року з дня смерті боржника - спадкодавця ОСОБА_1 , не було заявлено жодної вимоги до спадкоємців останньої, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Апеляційний суд зазначив у відповідному судовому рішенні вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2017 року - без змін. 
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в частині оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2017 року закрити. 
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
 
Ухвалу  апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         А. О. Лесько