Постанова
Іменем України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
справа № 607/4359/15-ц
провадження № 61-29442св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у складі судді - Дзюбича В. Л., від 06 липня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області, у складі  колегії суддів: Ткач З. Є., Міщія О. Я., Шевчук Г. М., від 03 жовтня 2017 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - університет, ДВНЗ «ТДМУ») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, витрачених на навчання.
Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2007 року між 
ДВНЗ «ТДМУ» та відповідачем ОСОБА_1 укладено типову угоду № 106 (далі - угода № 106 від 01 вересня 2007 року) про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров`я, куди буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до бюджету вартість навчання.
Після закінчення навчання відповідач ОСОБА_1 був направлений на роботу у Конотопську центральну районну лікарню Сумської обласної державної адміністрації на посаду лікаря відділення швидкої невідкладної допомоги.
Проте, в порушення умов угоди та пункту 3.2 Наказу МОЗ України 
від 19 вересня 1996 року №291 «Про затвердження Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти - ІІІ - ІV рівня акредитації», 
ОСОБА_1 не відпрацював за направленням три роки в державній медичній установі.
Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням, вартість навчання відповідача становить 84 211, 33 грн. Крім того, згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за період навчання було виплачено 44 352, 61 грн стипендії.
Посилаючись на те, що відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений укладеним між сторонами договором та не відпрацював після закінчення навчання три роки у закладі охорони здоров`я, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача 84 211, 33 грн коштів, витрачених ДВНЗ «ТДМУ» на його навчання в університеті, а також 44 352, 61 грн виплаченої стипендії.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ДВНЗ «ТДМУ» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення угоди, укладеної між сторонами, відповідно якої передбачено відшкодування вартості навчання формувалися відповідно до вимог статті 52 
Закону України «Про освіту», проте вказані норми права втратили чинність. На час звернення із позовом Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 
В ході судового розгляду судом не встановлено, що відповідач відмовився виїхати на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання у ДВНЗ «ТДМУ». 
На час розгляду справи судом відсутній нормативно затверджений порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 
2017 року апеляційну скаргу ДВНЗ «ТДМУ» відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 липня 2017 року залишено без змін. 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з його висновками про те, що положення частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» та прийнятий на її виконання Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 9992, втратили чинність, а тому відсутні підстави для задоволення позову. 
Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій в жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДВНЗ «ТДМУ», поданій його представником - Борис Т. Т. , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 липня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДВНЗ «ТДМУ» та витребувано матеріали цивільної справи № 607/4359/15-ц із суду першої інстанції.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 607/4359/15-ц передано судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, неповно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Суди залишили поза увагою, що станом на час укладення між сторонами угоди № 106 від 01 вересня 2007 року згідно частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 
1991 року, на яку посилається позивач у позовній заяві, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вказана норма закону діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами. Укладаючи зазначену угоду відповідач добровільно погодився взяти на себе зобов`язання прибути після закінчення університету за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. Вказана угода є дійсною та підлягає виконанню.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення відповідача ОСОБА_1 , подане його представником - ОСОБА_3 , в якому він, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу ДВНЗ «ТДМУ» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
Вважав, що оскільки положення угоди № 106 від 07 вересня 2007 року формувалися відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка на час розгляду справи виключена із цього закону і в силу статті 58 Конституції України втратила свою дію, укладена між сторонами угода № 106 від 01 вересня 2007 року є фактично нікчемною.
Додатково зазначив, що умовами укладеної між сторонами угоди № 106 від 01 вересня 2007 року передбачена відповідальність студента тільки за відмову їхати за призначенням. Докази того, що відповідач відмовився їхати за призначенням чи не приступив до роботи матеріали справи не містять.
Вважав безпідставними вимоги позивача про стягнення із ОСОБА_1 стипендії, яку він отримував під час успішного навчання у вищому навчальному закладі, оскільки позбавити її можна тільки тоді, коли вона була незаконно ним отримана, докази чого позивачем не надані.
Стверджував, що позивач, в порушення вимог статті 33 Конституції України та всупереч волі відповідача, зобов`язав останнього в примусовому порядку залишити постійне місце проживання в м. Тернополі, де проживала його, пенсійного віку одинока мати, яка часто хворіє і потребує постійного догляду сторонніх осіб, та переїхати на роботу в Сумську область . За місцем роботи відповідача в Конотопській центральній районній лікарні Сумської ОДА відповідача не було забезпечено безоплатним житлом, як молодого спеціаліста, та йому було встановлено мінімальну заробітну плату, що не давало можливості гідно забезпечити своє життя.
Звертав увагу суду, що укладена між сторонами угода № 106 від 01 вересня 2007 року суперечить вимогам статті 32 ЦК України, оскільки була укладена з відповідачем, який на день її укладання не мав повної цивільної дієздатності, оскільки не досяг 18-річного віку і не міг адекватно оцінити умови даного договору. Відповідного погодження з матір`ю відповідача вказана угода не містить.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що05 липня 2007 року відповідач ОСОБА_1 подав до ДВНЗ «ТДМУ» заяву про допуск його до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету університету. У заяві відповідач зобов`язувався прибути на роботу за державним розподілом, а у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом - повернути затрачені державою кошти на навчання.
01 вересня 2007 року сторони уклали угоду № 106 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до умов якої вищий заклад освіти зобов`язується оформити студенту направлення на працевлаштування, а останній зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.
Згідно направлення на роботу № 02010830/100 ОСОБА_1 , який закінчив ДВНЗ «ТДМУ» у червні 2013 року за спеціальністю "Лікувальна справа", направлено на роботу на посаду лікаря відділення швидкої та невідкладної допомоги УОЗ Сумської ОДА, Конотопська ЦРЛ. Дата прибуття 01 серпня 2013 року.
Згідно залікової книжки лікаря - інтерна ОСОБА_1 , останній 
з 01 серпня 2013 року по жовтень 2013 року працював в Конотопській центральній районній лікарні Сумської ОДА та проходив навчання в інтернатурі.
Листом заступника директора Департаменту роботи з персоналом, освіти та науки Міністерства охорони здоров`я України від 09 вересня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у клопотанні про зміну місця проходження очної частини інтернатури за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених Положенням про спеціалізацію (інтернатуру) випускників медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації.
Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням, вартість навчання ОСОБА_1 становить 84 211, 33 грн.
Згідно довідки про доходи №07/961 від 06 березня 2015 року, виданої ДВНЗ «ТДМУ», відповідачу за період навчання було виплачено 44 352, 61 грн стипендії.
 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу на момент ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 
1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 
2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови 
Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою 
від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 
від 25 грудня 1997 року № 367.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2007 року, регулюються саме ними.
Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.
Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших.
Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Звертаючись до суду з цим позовом, ДВНЗ «ТДМУ» посилався на те, що ОСОБА_1 після навчання на бюджетній формі не відпрацював три роки за місцем направлення у Конотопській центральній районній комунальній лікарні Сумської ОДА на посаді лікаря відділення швидкої невідкладної допомоги, у зв`язку з чим завдав збитки в загальному розмірі 128 563, 94 грн.
При вирішенні справи суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка була виключена із Закону України «Про освіту» 01 липня 2014 року, що відповідно виключає настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 у вигляді відшкодування до державного бюджету вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання.
Однак, ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.
Вирішуючи спір, суди не врахували, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди № 106 від 01 вересня 2007 рокув частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.
Висновку про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності щодо відшкодування вартості навчання суди дійшли внаслідок неправильного застосування частини першої статті 58 Конституції України.
Колегія суддів, відхиляє доводи представника відповідача про нікчемність угоди № 106 від 01 вересня 2007 року з наступних підстав.
Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.
Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 106 від 01 вересня 2007 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим.
Крім того, ОСОБА_1 , будучи вже повнолітнім, не розірвав угоду, не звертався до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови угоди, відвідував заняття та виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині.
Умовами угоди № 106 від 01 вересня 2007 року встановлено обов`язок ОСОБА_1 прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. 
Колегія суддів враховує, що з пропозицією щодо працевлаштування відповідач був ознайомлений 26 червня 2013 року під розписку та надав відповідну згоду на направлення його до Конотопської центральної районної лікарні Сумської ОДА. Направлення на роботу було вручено ОСОБА_1 особисто під розписку. 
Факт прибуття ОСОБА_1 за місцем направлення до Конотопської центральної районної лікарні Сумської ОДА з відпрацюванням на посаді лікаря відділення швидкої невідкладної допомоги менше трьох років (з серпня по жовтень 2013року) свідчить про порушення відвідачем взятого на себе зобов`язання. 
Доводи представника відповідача про незабезпечення ОСОБА_1 житлом, спростовуються матеріалами справи, згідно з якими відповідач був забезпечений житлом у гуртожитку, та не є підставою для відмови від відпрацювання за направленням.
У відповідності до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову ДВНЗ «ТДМУ».
Підстави для передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як про це просив представник позивача, в ході касаційного перегляду судових рішень не встановлені.
Розмір витрат, які мають бути відшкодовані  ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням ним зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2013 року в сумі 84 211, 33 грн та нарахованої і виплаченої  ОСОБА_1 стипендії у сумі 44 352, 61 грн за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2007 року по червень 2013 року.
Розмір заборгованості за угодою № 106 від 01 вересня 2007 року відповідачем не спростовано.
Щодо судових витрат 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки за касаційною скаргою ДВНЗ «ТДМУ», рішення місцевого та апеляційного судів скасовані та ухвалено нове рішення по суті справи про задоволення позовних вимог, судові витрати понесені позивачем покладаються на відповідача.
Згідно з платіжними дорученнями від 11 липня 2017 року № 2 296 та
від 10 жовтня 2017 року № 3 543, ДВНЗ «ТДМУ» сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 956, 90 грн (1 414,20 грн + 1 542, 70 грн) за подання апеляційної та касаційної скарг, який підлягає стягненню із 
ОСОБА_1 на користь позивача.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені 
І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02010830, місцезнаходження: м. Тернопіль, майдан Волі, 1) грошові кошти у розмірі 128 563 (сто двадцять вісім тисяч п`ятсот шістдесят три) гривні 
94 копійки на відшкодування витрат за навчання та 2 956 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 90 копійок сплаченого судового збору, 
а всього 131 520 (сто тридцять одну тисячу п`ятсот двадцять) гривень 
84 копійки.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара    С. Ф. Хопта   В. В. Шипович