Постанова
Іменем України                                       
24 липня 2019 року
м. Київ
справа № 205/1903/17
провадження № 61-30840св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого  - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В., 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Новокодацький відділ державної виконавчої служби м. Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді          Скрипник К. О., від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бараннік О. П.,           Пономарь З. М., Посунся Н. Є., від 09 листопада 2017 року.
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення з-під арешту майна.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CM-SME302/219/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 170 000, 00 доларів США, і на забезпечення якого в той же день між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки                    № PM-SME302/219/2007, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189,1 кв. м, що належить їй на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії                НОМЕР_1 від 05 травня 2006 року.
Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 існує домовленість про можливий продаж предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» допускається звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання рішення за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, однак на предмет іпотеки існують згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інші обтяження, які перешкоджають виконанню досягнутої домовленості, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило звільнити з-під арешту вказану нежитлову будівлю.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоправа позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані ані з правом власності на майно, ані з правом володіння ним, тому вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звільнення майна з-під арешту не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд правильно встановив обставини справи, перевірив доводи сторін та, надавши їм належну правову оцінку, обґрунтовано, згідно з процесуальним і матеріальним законом постановив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не є ні власником іпотечного майна, ні його володільцем, оскільки право володіння та користування іпотечним майном належить іпотекодавцю.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У листопаді 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами неправильно застосовано положення статей 7, 51, 59 Закону України «Про виконавче провадження», статей 3, 33 Закону України «Про іпотеку». Судами не враховано, що арешти на іпотечне майно були накладенні після державної реєстрації іпотеки, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставне майно. У зв`язку із наявністю арештів на спірне майно, позивач фактично позбавлений можливості здійснити продаж заставного майна боржника (іпотекодавця) та задовольнити свої кредиторські вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2017 року справу за позовом ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення з-під арешту майна призначено до судового розгляду у порядку  спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
24 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CM-SME302/219/2007, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в сумі                      170 000 доларів США (а. с. 3-8, 13-16).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PM-SME302/219/2007, предметом якого є нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10-12).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року у справі № 422/7651/12 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором з останніх в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 1 476 635,15 грн, а також судові витрати. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року залишено без змін (а. с. 40-46). 
Державними виконавцями на протязі 2009 - 2010 років було накладено арешти на майно боржника ОСОБА_1 і оголошено заборону його відчуження (а. с. 17-20).
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.
Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. 
Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено також положеннями Закону України «Про виконавче провадження»                    від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арештів на майно).
Стаття 44 вказаного закону визначає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна. 
Положеннями частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено такі випадки можливого звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. 
Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).
Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.  Арешт з майна може бути знятий виконавцем за рішенням суду (частина перша, п`ята                статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абзаці шостому пункту 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно визначив характер спірних правовідносин та неправильно застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що іпотекодержатель майна, на яке у межах виконавчого провадження накладено арешт для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, не має права на захист своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про зняття арешту з предмета іпотеки.
Позивач пред`явив цей позов не як стягувач за виконавчим провадженням, а як іпотекодержатель майна.
Таким чином, висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам вищезазначених норм матеріального права.
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням вищенаведеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада               2017 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | Є. В. Синельников
Судді | О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара
| С. Ф. Хопта
| В. В. Шипович