Постанова 
Іменем України
11 червня 2019 року
м. Київ
справа № 605/434/18
провадження № 61-3235 св 19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю. та 
Петрова Є. В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 
2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року (у складі суддів: Сташківа Б. І., Щавурської Н. Б. та Храпак Н. М.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
ВСТАНОВИВ :
1.       Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач часто зловживає алкогольними напоями, часто вчиняє сварки, через що виникають конфліктні ситуації, не виконує жодних обов`язків по господарству, а також не приймає участі у вихованні дітей. Кожного дня вона потерпає від психологічного насильства з боку відповідача і це продовжується вже не один рік, тому за таких обставин існування їхньої сім`ї та примирення між ними є неможливим, тому просила шлюб між ними розірвати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області 
від 15 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ), який зареєстрований 12 жовтня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підгаєцького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис 
№ 20.
Після розірвання шлюбу позивачці залишено без змін її прізвище.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність малолітніх дітей, а також й те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, що має істотне значення та враховуючи інші обставини життя подружжя, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 
2018 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції враховуючи приписи законодавства, зокрема статті 24, 105, 112 та 113 СК України, дійшов висновку, щодо обґрунтованості позову, оскільки розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
13 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Підгаєцького районного суду Тернопільської області цивільну справу № 605/434/18 за позовом 
 ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року,постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року та закрити провадження у справі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з`ясувавши фактичних обставин, що мали значення для правильного вирішення справи ухвалили судові рішення, всупереч вимогам чинного законодавства України, при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судами не було вирішення питання щодо виховання двох неповнолітніх дітей, батьками яких є сторони у справі. Крім того скаржник посилався на те, що судові рішення не відповідають його дійсній волі, оскільки він не погоджується на розірвання шлюбу, а суди не застосували заходів для примирення сторін.
Відзив на касаційну скаргу
Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 12 жовтня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підгаєцького районного управління юстиції у Тернопільській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) було укладено шлюб, актовий запис № 20, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04 серпня 2018 року.
Від цього шлюбу у сторін народилось двоє дітей, а саме: син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають разом із сторонами.
За час спільного проживання, подружнє життя між позивачкою та відповідачем не склалось, їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини між ними припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивачки, а тому вони просять розірвати шлюб між ними.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судове рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 . Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».
Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Оскільки позивачка ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу та посилається на те, що їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини між ними припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивачки, а тому суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суди в порушення норм матеріального та процесуального права не вжили заходів щодо примирення сторін.
Проте такі доводи касаційної скарги не приймаються до уваги виходячи з наступного.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо невжиття судами заходів для примирення строн були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та апеляційний суд виходив з аналізу змісту статті 111 СК України дійшовши висновку про те, що закріплена у цій статті норма є диспозитивною, оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.
Крім того, апеляційний суд виходив з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка визначає що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.
Крім того, доводами касаційної скарги ОСОБА_2 також є порушення судами норм Сімейного Кодексу України щодо не розгляду питання стосовно визначення місця проживання та участі у вихованні їх неповнолітніх дітей.
Відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
А отже, такі доводи касаційної скарги ОСОБА_2 також не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з такою вимогою позивачка до суду не зверталась.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області 
від 15 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                        В. М. Сімоненко 
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров