ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 761/4321/16-ц
провадження № 61-16255св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Венбест»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Коваленком Андрієм Олександровичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Піхур О В., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В., та за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», поданою його представником Христич Оленою Володимирівною , на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року  ОСОБА_1  звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест» (далі - ТОВ «Венбест») про відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить приватний будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1. З метою охорони належного майна у період з грудня 2008 року по січень 2011 року уклав з ТОВ «Венбест» відповідні договори, на виконання яких у будинку та інших господарських приміщеннях було встановлено сигналізацію, визначено коло довірених осіб, які повинні оповіщатись у разі спрацювання сигналізації.
 
Зазначав, що у листопаді 2013 року з метою догляду за будинком та подвір`ям прийняв на роботу різноробочого ОСОБА_4 , якого поселив на другому поверсі гаража. Останній мав вільний доступ до підсобних приміщень та двору, в присутності власника міг виконувати роботи у будинку.
 
Наприкінці березня 2014 року ОСОБА_1 виїхав із сім`єю за кордон, зачинив будинок, та активував сигналізацію.
 
У ОСОБА_4 виник злочинний намір заволодіти майном ОСОБА_1 . Він декілька разів штучно ініціював спрацювання сигналізації, перевіряючи дії та поведінку охоронної компанії; після їх приїзду називався охоронцем будинку; проводив з працівниками охоронної компанії огляд на предмет відсутності слідів протиправних дій щодо об`єкта охорони; залишив їм свій номер телефону як контактного на випадок повторення спрацювання сигналізації.
 
Переконавшись у тому, що охоронна компанія буде телефонувати йому, а не визначеним ОСОБА_1 довіреним особам, скористався цим, проник у будинок, вивів з ладу систему охорони та викрав коштовні речі, грошові кошти у національній та іноземній валюті, техніку тощо і зник з місця вчинення злочину.
 
У квітні 2014 року ОСОБА_4 затриманий і частина викраденого повернута, проте не було повернуто та не встановлено місцезнаходження такого майна:
- дублянки сірого кольору вартістю 30 000 грн; 
- двох жіночих жилетів з хутра рисі вартістю 10 000 доларів США;
- жіночого жилету з хутра норки вартістю 5 000 доларів США;
- сережок з діамантами вартістю 12 000 грн; 
- сережок марки «Frey Willie» вартістю 10 000 грн; 
- обручки з білого золота з діамантами вартістю 18 000 грн; 
- браслету марки «Frey Willie» вартістю 20 000 грн; 
- обручки та сережок марки «Roberto Bravo» вартістю 10 000 доларів США;
- двох планшетів марки «Samsung Galaxy Tab 7.7 16 Гб» IMEI: НОМЕР_1 в корпусі сірого кольору з сім-карткою оператора «Укртелеком» вартістю 5 336,84 грн та «Samsung Galaxy Note 10.1» IMEI  НОМЕР_2                                вартістю 5 999 грн; 
- фотоапарату марки «Canon» модель «SX 220HS» вартістю 6 000 грн, серійний номер 5046В015АА та «iPod Nano» 16 Gb s.n. DCYLJ9ZJF0GT вартістю                  2 000 грн; 
- грошових коштів у сумі 17 500 доларів США та 7 000 грн.
 
Вказує, що під час пограбування ОСОБА_4 пошкоджено будинок та систему охорони, вартість відновлювально-ремонтних робіт та заміни систем охорони склала 101 270 грн. 
 
На думку позивача, відповідальність необхідно покласти на охоронну компанію, оскільки внаслідок її непрофесійних дій, порушення існуючих договірних відносин щодо порядку дій на випадок спрацювання сигналізації, ОСОБА_4 реалізував свій злочинний намір.
 
На підставі викладеного просив стягнути з ТОВ «Венбест» майнову шкоду у розмірі 1 303 701,34 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Встановивши порушення ТОВ «Венбест» умов договору, за які виконавець не несе майнової відповідальності, та факт затримання особи, яка вчинила злочин, і її засудження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди. Відмовляючи у позові в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що її відшкодування договірними відносинами сторін не передбачено.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
 
Стягнено з ТОВ «Венбест» на користь ОСОБА_1 20 000 грн у відшкодування майнової шкоди. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У іншій частині позовних вимог відмовлено. 
 
У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко А. О. подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що договір № 7375-ОП від 22 грудня 2008 року за своєю правовою природою є договором охорони, який в силу статті 995 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є спеціальним видом договору зберігання, тому майнова шкода, завдана внаслідок порушення умов вказаного договору, відшкодовується у порядку, визначеному статтями 950 та 951 ЦК України.
 
Крім того заявник вказує, на неврахування судами попередніх інстанції, що умова вказаного договору, якою обмежено відповідальність ТОВ «Венбест» сумою 10 000 грн, є нікчемною в силу положень частини третьої статті 614 ЦК України, тому завдана йому майнова шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі.
 
У травні 2017 року представник ТОВ «Венбест» - Христич О. В. подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Пунктом 5.3 укладеного сторонами договору встановлені умови звільнення від відповідальності виконавця договору, а саме, якщо особа, яка протиправно проникла на об`єкт та нанесла шкоду замовнику, затримана. ОСОБА_4 , який проник на об`єкт охорони, затриманий, його вина встановлена вироком суду та частина речей повернута ОСОБА_1 
 
Зазначило, що ОСОБА_1 , допустивши на об`єкт охорони ОСОБА_4 , створив неналежні умови для збереження майна та, виїжджаючи за кордон, не повідомив ТОВ «Венбест» про обставини, що можуть негативно вплинути на виконання заходів охорони, як того вимагає пункт 3.2.13 договору.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Приймака О. Ю. подав заперечення на касаційну скаргу ТОВ «Венбест», в яких просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на доводи, викладені в його касаційній скарзі.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Частина перша статті 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Судами встановлено, що 22 грудня 2008 року між ОСОБА_1 (замовником) та ТОВ «Венбест» (виконавцем) укладено договір № 7375-ОП (далі - договір), відповідно до умов якого виконавець прийняв під охорону за допомогою пульту централізованого спостереження (ПЦС) гараж та сауну, розташовані у АДРЕСА_1. 
 
Відповідно до пункту 2.2 договору охорона об`єкта здійснюється шляхом спостереження за станом засобів сигналізації на об`єкті та негайного виїзду групи мобільного реагування при їх спрацюванні з метою затримання сторонніх осіб, що незаконно проникли на об`єкт, в період охорони. 
 
Згідно пункту 2.3 договору початком надання послуг виконавцем вважається дата, що вказана в акті вводу в експлуатацію охоронної сигналізації. Періодом охорони вважається час з моменту взяття об`єкта під охорону до його зняття з охорони. Цей час фіксується автоматично ПЦС. 
 
Пунктом 2.4 договору передбачено, що виконавець не приймає майно замовника на зберігання і не вступає у володіння цим майном.
 
У листопаді 2013 року у зв`язку з необхідністю здійснювати різні роботи по догляду за будинком та подвір`ям ОСОБА_1 прийняв на роботу різноробочого ОСОБА_4 , якого поселив на території домоволодіння.
 
1 січня 2011 року сторонами укладено додаткову угоду до договору, якою збільшено вартість послуг, а також визначено приватний будинок за вказаною адресою як новий об`єкт охорони.
 
Згідно з додатком № 1 від 22 грудня 2008 року до договору та додатком № 2 від 1 січня 2011 року до Договору приватний будинок, гараж та сауна обладнані охоронно-тривожною сигналізацією, яку прийнято ТОВ «Венбест» в експлуатацію.
 
Пунктом 3.2.2 договору визначено, що замовник зобов`язаний призначати відповідальних осіб для взаємодії з виконавцем. Кількість відповідальних осіб має бути такою, що забезпечує у випадку надзвичайних ситуації можливість цілодобового контакту відповідальних осіб з виконавцем.
 
Додатками № 2 та № 3 до договору визначено відповідальних осіб для взаємовідносин з виконавцем з питань охорони об`єкта.
 
27 березня 2014 року ОСОБА_1 разом із сім`єю виїхав за кордон, на території домоволодіння у допоміжних приміщеннях залишились робітники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для технічного догляду за прибудинковою територію та її прибирання. Зазначені особи не здійснювали охорони.
 
28 березня 2014 року неодноразово спрацьовувала сигналізація, працівники ТОВ «Венбест» виїжджали за тривогою на охоронюваний об`єкт, однак їх зустрічав ОСОБА_4 , який представлявся охоронцем, показував двір та непошкоджені вікна будинку і надав свій мобільний телефон для зв`язку у разі повторного спрацювання.
 
Згідно з пунктом 3.2.12 договору у разі спрацювання сигналізації, де потрібне перезакриття об`єкта, замовник або його відповідальні особи повинні прибути на об`єкт в межах двох годин після повідомлення виконавця. Якщо замовник не прибув для перезакриття об`єкта, охорона не здійснюється, а відповідальність за збереження матеріальних цінностей, які знаходяться на об`єкті, покладається на замовника.
 
Пунктом 4.2.2 договору передбачено, що виконавець зобов`язаний при виявленні групою мобільного реагування виконавця ознак проникнення сторонніх осіб на об`єкт, вживати заходи щодо їх затримання, здійснювати охорону місця пригоди, сповіщати про це замовника, при необхідності сповістити чергову частину РУ ГУ МВС України в м. Києві, організувати пошук «по гарячих слідах» зловмисників та майна.
 
Відповідно до пункту 4.2.7 договору в разі спрацювання сигналізації, якщо потрібне перезакриття об`єкта, виконавець викликає замовника (його відповідальних осіб) і охороняє об`єкт впродовж двох годин, з моменту оповіщення останніх.
 
Рішеннями судів попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Венбест» не дотримано пунктів 4.2.2 та 4.2.7 договору.
 
З вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2014 року судами встановлено, що ОСОБА_4 29 березня 2014 року в нічний час, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_4 , маючи умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна з приміщення даного будинку, таємно, з використанням наявного ключа, відчинив вхідні двері та потрапив до приміщення з басейном. Реалізуючи свій злочинний умисел, за допомогою попередньо заготовленої для вчинення кримінального правопорушення сокири та інших знарядь, вибив нижню частину дерев`яних дверей, через які потрапив до житлових та інших приміщень даного будинку. ОСОБА_4 , знаючи про встановлену в приміщенні будинку систему відеонагляду та охорони, за допомогою наявних у нього знарядь, шляхом пошкодження, знищив сервер системи та пульт передачі сигналу тривоги. Після цього, будучи впевненим, що його дії не будуть викритими, викрав майно на загальну суму 1 268 639,84 грн і з місця вчинення злочину зник. Довівши злочинний умисел до кінця, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном, завдав ОСОБА_1 майнової шкоди на загальну суму 1 268 639,84 гривень.
 
Виконавець несе перед замовником відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором за збитки, завдані зловмисниками, які проникли на об`єкт в період охорони, шляхом зламування, відкривання або руйнування заблокованих технічними засобами сигналізації вікон, дверей та інших конструкцій, та вчинили крадіжку майна, що зберігалося на об`єкті, якщо буде встановлена вина виконавця у її допущенні в межах завданих збитків, але не більше 10 000 грн щодо об`єкта - гараж та сауна, і 10 000 грн щодо об`єкта - приватний будинок (пункт 5.2 договору з урахуванням додатку № 1 від 1 січня 2011 року до нього).
 
Підпунктом першим пункту 5.3 договору передбачено, що виконавець звільняється від відповідальності за збитки, завдані замовнику, якщо особа, яка протиправно проникла на об`єкт і завдала майнову шкоду замовнику, затримана.
 
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на 7 років з конфіскацією майна.
 
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо порушення ТОВ «Венбест» умов договору, викладених в пунктах 4.2.2 та п.4.2.7, що призвело до проникнення на об`єкт сторонньої особи, яка отримала можливість зникнути разом із викраденим з об`єкта майном.
 
Доводи касаційної скарги ТОВ «Венбест» щодо звільнення від відповідальності виконавця у зв`язку із затриманням ОСОБА_4 спростовуються мотивами рішення апеляційного суду, який дійшов висновку, що підставою для застосування підпункту першого пункту 5.3 договору щодо звільнення виконавця від відповідальності за збитки, завдані замовнику, є факт затримання особи, яка протиправно проникла на об`єкт і завдала майнової шкоди замовнику, безпосередньо на місці вчинення злочину.
 
Як встановлено судами, ОСОБА_4 вчинив злочин 29 березня 2014 року, зник з місця вчинення злочину та був затриманий працівниками міліції 5 квітня 2014 року; тому обставини, які є підставою для звільнення виконавця від відповідальності, відсутні.
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 про те, що завдана йому майнова шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі, відхиляються касаційним судом, оскільки умови договору не містять визначеної вартості майна, прийнятого під охорону, а також відсутній нотаріально засвідчений опис ювелірних виробів, як передбачено пунктом 5.2.2 договору.
 
Отже апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ТОВ «Венбест» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 20 000 грн майнової шкоди за пошкодження засобів охорони, що є документально підтвердженим, а також відповідає межі відповідальності охоронної фірми, визначеній у договорі.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі щодо невідповідності стягненої суми майнової шкоди її дійсному розміру не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами процесуальних повноважень Верховного Суду. Крім того, ці доводи були предметом перевірки апеляційної інстанції і відповідні висновки наведено у рішенні апеляційної інстанції. 
 
Висновки судів попередніх інстанцій у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідають характеру правовідносин сторін, встановленим обставинам і ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.
 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення без змін.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом не встановлено. 
 
Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником -адвокатом Коваленком Андрієм Олександровичем, та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», подану його представником Христич Оленою Володимирівною , залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. О. Кузнєцов
В. А. Стрільчук