Постанова 
Іменем України
 
05 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/1903/15-ц
провадження № 61-8368св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року у складі Стрельбицького В. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: Берези В. І., Крайник Н. П., Штефаніци Ю. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки майна в натурі і встановлення порядку користування.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що вона є власником 1/4 ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1 на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2013 року, що складає 21,75 кв. м, проте реальний виділ цього майна здійснено не було. Зазначала, що відповідачі не допускають її до вказаної квартири, спільне користування приміщенням цієї квартири є неможливим, а іншого житла у неї немає.
 
Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 таким чином: виділити їй в користування житлову кімнату площею 14,7 кв. м; залишити в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 житлову кімнату площею 33,50 кв. м; у спільному користуванні залишити кухню площею 23,3 кв. м, коридор площею 10,10 кв. м, санвузол площею 5,40 кв. м, підвал площею 6,0 кв. м; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод та надати їй доступ до квартири.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділ частки майна. 
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що їй належить 1/4 частки у вказаній квартирі, ОСОБА_1 тривалий час не проживає у цій квартирі, а проживає за межами країни та ніхто ніколи не чинив їй перешкод у користуванні квартирою. При цьому вказувала, що вона є людиною похилого віку, постійно проживає у цій квартирі, сплачує квартплату, проживає у кімнаті площею 14,7 кв. м, а тому претендує на користування саме цією кімнатою.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила виділити у її користування кімнату площею 14,7 кв. м, залишивши у спільному користуванні сторін кухню, коридор та санвузол у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що здійснити реальний розподіл квартири з виділенням її частин в натурі без порушення будівельних норм неможливо, а питання про компенсацію права на частину квартири сторони не порушують. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не надано доказів про неможливість користування квартирою усіма співвласниками.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 відхилено.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалу суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували фактичні обставини справи, зокрема щодо створення ОСОБА_1 відповідачами за первісним позовом перешкод у користуванні квартирою. Матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження цього факту. Судами попередніх інстанцій залишено також поза увагою вирішення питання про встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням, а тому суди, відмовляючи їй у позові, фактично не вирішили спір, наявний між сторонами. Той факт, що позивач за первісним позовом переважно проживає за кордоном та замало часу перебуває в Україні, не впливає на необхідність визначення порядку користування квартирою.
 
У частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 про виділ частки майна рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, а доводи касаційної скарги вважали такими, що не спростовують правильність їх висновків. Зауважували, що жодних перешкод у користуванні квартирою її співвласниками не існує. Крім того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вони надали ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей у квартиру.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Галицького районного суду м. Львова. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки майна в натурі і встановлення порядку користування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділ частки майна призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року цивільну справу № 461/1903/15-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з дублікатом свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ця квартира належала ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності (а. с. 6).
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2013 року у справі № 461/7239/13-ц право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 припинено та визначено її власникам по 1/4 частки квартири, що становить по 21,75 кв. м квартири та 1,5 кв. м підвалу кожному (а. с. 10). 
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 липня 2015  року № 041/15 реальний поділ квартири     АДРЕСА_1 , загальною площею 87 кв. м, з виділенням 1/4 частини, яка складає 21,75 кв. м, без порушення норм ДБН є неможливим. Можливо відновити дверний проріз з балкону в кімнату - приміщення, позначене на плані квартири позначкою 26-6. Таке відновлення не суперечить нормам ДБН , але використовувати його як основний вхід у квартиру неприпустимо (а. с. 31-51).
 
Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
 
Статтею 47 Конституції України встановлено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Одним із способів захисту права власності є негаторний позов. Який передбачає вимогу власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
 
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (стаття 364 ЦК України).
 
Особливості здійснення права власності на житло визначені ЖК УРСР.
 
Так, статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.
 
Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою (первісним позовом), ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги неможливістю користуватися квартирою, а тому просила суд виділити їй в користування житлову кімнату площею 14,7 кв. м; залишити в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 житлову кімнату площею 33,50 кв. м; у спільному користуванні залишити кухню площею 23,3 кв. м, коридор площею 10,10 кв. м, санвузол площею 5,40 кв. м, підвал загальною площею 6,0 кв. м; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод та надати їй доступ до квартири. Однак, зазначаючи про необхідність усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, не вказала, яким чином відповідачами як іншими співвласниками створюються їй перешкоди та не надала належних доказів на підтвердження існування цих перешкод.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, у випадку якщо спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. 
 
Матеріалами справи, зокрема висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 липня 2015  року № 041/15, підтверджено неможливість виділу співвласникам належних їм часток квартири в натурі з дотриманням їх розміру без порушення норм ДБН .
 
Водночас вимога ОСОБА_1 про виділення їй для проживання окремої кімнати (26-6) житловою площею 14,7 кв. м є необґрунтованою, оскільки таким визначенням порядку користування квартирою не буде дотримано права трьох інших співвласників, у користуванні яких залишиться кімната (26-4) житловою площею 33,50 кв. м. 
 
За таких обставин порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач за первісним позовом, не відповідає часткам співвласників квартири та призведе до порушення їхніх прав, виходячи з розміру належної кожному з них частки у спірному майні.
 
Таким чином, враховуючи відсутність підстав вважати, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні частиною спірної квартири, а також неможливість виділу в натурі її частки, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні її позову про виділ частки майна в натурі і встановлення порядку користування.
 
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                           О. В. Білоконь

                                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                                      Є. В. Синельников

                                                                                                      Ю. В. Черняк