Постанова
Іменем України                                       
17 липня 2019 року
м. Київ
справа № 683/3242/16-ц
провадження № 61-17937св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Арсенал Страхування»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, у складі судді Андрощука Є. М., від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І., від 22 травня            2017 року.
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») про захист прав споживачів та стягнення суми страхового відшкодування.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 23 березня 2015 року між нею та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» був укладений договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 із строком дії до 22 березня 2016 року. Позивач вказує, що 16 липня 2015 року її було звільнено з посади бухгалтера-касира Старокостянтинівського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк», і відповідача було повідомлено про настання страхового випадку. Проте страховою компанією було відмовлено у здійсненні страхової виплати, оскільки у відповідності до пункту 4.3 частини другої договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) цей договір не діє щодо осіб, які на момент укладення є працівниками банківської сфери. Позивач вказувала, що на момент укладення договору страхування                в пункті 4.3 частини другої не містилося обмеження відносно працівників банківської сфери. 
Із урахуванням зазначеного, враховуючи те, що у добровільному порядку відповідач не виплачує страхове відшкодування, позивач просила позов задовольнити, визнати несправедливим пункт 9.1 договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття)                                            № 2692303201512/1125, стягнути з відповідача суму страхового відшкодування за договором у розмірі 10 000, 00 грн, неустойку у розмірі 132 300, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 600, 00 грн та 3 % річних у розмірі 350, 14 грн, а всього 143 250, 14 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області  від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів того, що станом на 23 березня 2015 року при укладенні між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_1 договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 у пункті 4.3 частини другої договору не існувало обмежень відносно працівників банківської сфери. Підстави для визнання пункту 9.1 договору несправедливим відсутні.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької областівід 20 квітня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд дійшов правильного висновку про те, що на час укладення між сторонами 23 березня 2015 року спірного договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 діяли обмеження щодо працівників банківської сфери, яким станом на 23 березня 2015 року була позивач, працюючи на посаді бухгалтера-касира Старокостянтинівського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк». А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що укладений 23 березня 2015 року договір страхування не діяв щодо осіб, які на момент його укладення є працівниками банківської сфери, є безпідставними та незаконними. У відповідності до пункту 4.3 частини другої договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 на момент його укладення жодним чином не було узгоджено обмеження щодо працівників банківської сфери, тому твердження суду щодо недоведеності існування договірних зобов`язань між сторонами є незаконними, оскільки вказаний договір відповідає нормам законодавства, що регулюють його укладення, та ніким не був оспорений чи розірваний.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 683/3242/16-ц розподілено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про захист прав споживачів та стягнення суми страхового відшкодування призначено до судового розгляду.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У поданих запереченнях на касаційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» посилається на те, що підписанням частини першої договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) позивач погодилася з тим, що частина друга цього договору розміщена на веб-сторінці страховика у мережі інтернет, а з умовами частини другої договору страхування, розміщеної на веб-сторінці страховика у мережі інтернет, зокрема щодо того, що цей договір не діє щодо осіб, які на момент його укладення є працівниками банківської сфери, вона ознайомлена та згодна.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено договір доручення № 301213-124/К, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Правекс-Банк» діяв від імені та в інтересах             ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» і укладав договори страхування                  (а. с. 27-34). 
Умови договорів страхування були затверджені вищезазначеним договором та викладені у вигляді шаблонів, як додатки до нього, перша частина договору викладається у касовому чеку, а друга частина розміщується на сайті довірителя (а. с. 27).
23 березня 2015 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 на строк до 22 березня 2016  року, ОСОБА_1 23 березня 2015 року сплачено 200 грн страхового платежу, що підтверджується квитанцією № 2692\з50 від 23 березня                 2015 року (а. с. 6, 10). 
Договір страхування складається із частини першої та частини другої, які не діють одна без одної.
Частина друга договору розміщена на веб-сайті страховика у мережі Інтернет ? www.arsenal-strahovanie.com, у розділі «Страхування фінансових ризиків» програма «Захист від безробіття» для клієнтів ПАТ «КБ «Правекс-Банк».
Відповідно до умов договору страхування його предметом є інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані зі збитками при здійсненні ним господарської діяльності.
Згідно з пунктом 3.1 частини другої договору страхування страховим випадком є понесені страхувальником збитки під час дії договору страхування, підтверджених відповідними документами, у зв`язку з будь-якими порушеннями іншими особами прав та/або законних інтересів страхувальника в частині фінансових (грошових) зобов`язань (обов`язків) перед ним, а саме: втрати страхувальником постійного місця роботи, яке він мав на момент укладення цього договору страхування.
Під втратою постійного місця роботи сторони домовилися розуміти розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: ліквідації, банкрутства, скорочення чисельності або штату працівників.
Страхова сума встановлена у розмірі 10 000, 00 грн.
21 липня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади бухгалтера-касира Старокостянтинівського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк» у зв`язку із скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України), наказ № 2867-к від 16 липня 2015 року (а. с. 5).
14 серпня 2015 року ОСОБА_1 направила повідомлення про подію, що має ознаки страхової до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», яке було отримане товариством 17 серпня 2016 року - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 3110002175500 від 17 серпня 2015 року (а. с. 11, 12).
04 лютого 2016 року за вих. №040216-19895/К ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» направило повідомлення ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки на момент укладання договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 2692303201512/1125 остання працювала бухгалтером-касиром Старокостянтинівського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк», тобто була працівником банківської сфери, тому цей договір не міг бути укладений згідно пункту 4.3 договору і у разі його укладання є недійсним, а виплата за цим договором не здійснюється (а. с. 4).
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.
У частині першій статті 6 Закону України «Про страхування»передбачено, що добровільне страхування ? це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Страхове відшкодування ? це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У статті 983 ЦК України передбачено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.
Аналіз частини другої статті 640 та статті 983 ЦК України дозволяє зробити висновок, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. По своїй юридичній сутності договір страхування, за загальним правилом, є реальним договором.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із принципів, на якому базується цивільне право, ? обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. 
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного, визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.
Звертаючись до суду із цим позовом позивачем надано копію частини другої договору страхування (яка згідно доводів позивача, була чинною на момент укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття), яка містить пункт 4.3 наступного змісту: «цей договір страхування не діє щодо осіб, що на момент його укладання є: не працевлаштовані, працевлаштовані неофіційно, пенсіонерами, приватними підприємцями, військовослужбовцями, фрілансерами, сумісниками, самозайнятими, заробітчанами, а також акціонерами, що працюють в компанії, в якій їм належить більше 10% акцій; трудовий стаж яких за діючим місцем роботи становить менше 12 (дванадцяти) місяців; працевлаштованими у роботодавця, юридична та/або фактична адреса якого відноситься до зон проведення антитерористичних операцій (АТО), зон збройних конфліктів міжнародного та не міжнародного характеру, бойових операцій, заходів чи дій. У випадку укладання договору щодо зазначених осіб, цей договір є недійсним та виплати за цим ним не здійснюються».
В свою чергу, відповідач наполягав на тому, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4.3 договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) у такій редакції: «договір страхування не діє щодо осіб, що на момент його укладання є: непрацевлаштовані, працевлаштовані неофіційно, пенсіонерами, приватними підприємцями, військовослужбовцями, фрілансерами, сумісниками, самозайнятими, заробітчанами, державними працівниками, працівниками банківської сфери, а також акціонерами, що працюють в компанії, в якій їм належить більше 10 % акцій; трудовий стаж яких за чинним місцем роботи становить менше 12 (дванадцяти) місяців; працевлаштованими у роботодавця, юридична та/або фактична адреса якого відноситься до зон проведення антитерористичних операцій (АТО), зон збройних конфліктів міжнародного та неміжнародного характеру, бойових операцій, заходів чи дій. У випадку укладення договору страхування щодо зазначених вище осіб, цей договір страхування є недійсним; виплати за цим договором не здійснюються».
При відмові у здійсненні страхової виплати відповідач посилався на те, що при укладенні договору були порушені вимоги програми страхування, що виключає можливість кваліфікації зазначеного випадку як страхового, оскільки програма «Захист від безробіття» створена виключно для клієнтів ПАТ КБ «Правекс Банк» та такий договір страхування не діє щодо осіб, які є працівниками банківської сфери (а. с. 4).
З метою правильного вирішення спору суд зобов`язаний з`ясувати та визначити, чи довела позивач ту обставини, що під час укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття)         пункт 4.3 частини другої цього договору не містив обмеження щодо обмеження його дії на працівників банківської сфери, на підставі чого зробити висновок, чи є звільнення позивача із роботи у зв`язку зі скороченням штату страховим випадком за умовами договору страхування.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem ? слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги та залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційним судом не надано належної оцінки доводам апеляційної, не досліджено, чи було до відома позивача доведено редакцію пункту 4.3 частини другої договору страхування, на яку посилається позивач, чи погоджувалась вона на обмеження дії договору, про які вказує відповідач. Також не враховано, що позивач, укладаючи договір страхування, керувалася редакцією пункту 4.3 частини другої договору страхування у редакції, на якій вона наполягає.
Зазначена правова позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).
При вирішенні спору апеляційним судом також не було враховано, що  позивач уклала договір страхування, перебуваючи на посаді бухгалтера-касира Старокостянтинівського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк», виконала взяті на себе зобов`язання за договором страхування, сплатила страховий внесок на користь відповідача, який був обізнаний про місце її роботи під час укладення договору, при цьому відповідач не довів, що попередив позивача про обмеження страхової виплати у разі настання страхового випадку із урахуванням редакції пункту 4.3 частини другої договору, на яку він посилається.
Таким чином, висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам вищезазначених норм матеріального права.
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням вищенаведеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | Є. В. Синельников
Судді | О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара
| С. Ф. Хопта
| В. В. Шипович