Постанова                                         
Іменем України                                                    
 
22 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/2922/16-ц
провадження № 61-4920св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого – Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство оборони України, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді          Домусчі Л. В. від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М., від 13 грудня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на таке.
Невстановлені військовослужбовці 24-го окремого штурмового батальйону Сухопутних військ Збройних Сил України (умовне найменування – «військова частина – польова пошта НОМЕР_1 » або «батальйон «Айдар»)           25 листопада 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. викрали його та ОСОБА_2 з території складських приміщень, розташованих                по АДРЕСА_1 . 
Того ж дня, вказані військовослужбовці, проїздом через три блокпости, погрожуючи автоматами та під конвоєм, привезли їх до комендатури батальйону «Айдар» (м. Щастя) та закрили  у підвальному приміщенні. Потім позивача викликали на допит і, звинувачуючи сепаратизмі, наносили йому удари в область печінки. Одного з цих осіб він упізнав як колишнього оперативного працівника Каменобродського РВВС м. Луганська.
Приблизно через годину озброєні люди в масках, закувавши його та ОСОБА_2 у кайдани та надівши на голову мішки, відвезли до іншого будинку. Коли зняли мішки, позивач упізнав дачний будинок колишнього голови податкової служби Станично-Луганського району, саме там  він знаходився у полоні впродовж наступних п`яти днів.
Указував на те, що військовослужбовці звинувачували його у пособництві сепаратистам та щоденно застосовували щодо нього різноманітні засоби фізичного та психологічного насильства: катування, нанесення тілесних ушкоджень,  знущання та погрози. 
30 листопада 2014 року вказані військовослужбовці перевезли його та ОСОБА_2 у с. Новоайдар, де передали їх оперуповноваженому Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області        ОСОБА_3 , який доставив їх у Новоайдарську районну лікарню.
У лікарні у позивача діагностовано: політравму; закриту черепно-мозкову травму; струс головного мозку; множинні удари і гематоми м`яких тканин тулуба, верхніх і нижніх кінцівок; забій правого суглобу; закритий перелом променевої кістки; баротравму лівого вуха; ушкодження барабанної перетинки лівого вуха; вогнепальне поранення ноги. ОСОБА_2 встановлено діагноз: множинні удари і гематоми м`яких тканин обличчя, верхніх і нижніх кінцівок.
Від отриманих травм він лікувався у різних лікувальних закладах в періоди з 02 по 17 грудня 2014 року стаціонарно, з 19 лютого 2014 року по 26 травня 2015 року – амбулаторно. 04 лютого 2015 року йому встановлена інвалідність другої групи. 
За фактом його незаконного позбавлення волі 25 листопада 2014 року порушено кримінальне провадження № 12014130500000571, яке знаходиться в провадженні слідчого відділу Новоайдарського РВ ГУМВС України в Луганській області. Досудове розслідування триває.
На думку позивача, саме військовослужбовці України вчинили відносно нього вищезазначені незаконні дії, тому держава Україна, яка несе відповідальність за незаконні дії її службовців, повинна відшкодувати йому спричинену шкоду.
Позивач виокремлює такі обставини, які, на його переконання, свідчать про те, що шкоду йому заподіяно внаслідок незаконних дій військовослужбовців України:
-        саме на підконтрольній Україні території його та ОСОБА_2 викрали та незаконно тримали у полоні, знущаючись, принижуючи та завдаючи фізичного та морального болю;
-        «батальйон «Айдар»» дислокувався саме у місті Щастя в той період, коли вчинялись незаконні дії щодо нього;
-        переміщаючи позивача між різними місцями, викрадачі безперешкодно перетинали блокпости, паролі та коди яких були відомі лише українським військовослужбовцям;
-        одяг викрадачів у військову форму з нашивками «батальйону «Айдар»»;
-        характер його допиту, звинувачення у сепаратизмі;
-        підтверджений медичними документами факт наявності у нього тілесних ушкоджень, характер та давність яких узгоджується з його поясненнями;
-        показаннями свідків: 1) ОСОБА_4 (мати позивача), яка показала, що ОСОБА_5 , який до 27 листопада 2014 року був командиром «батальйону «Айдар»» у телефонній розмові визнавав, що він утримується військовослужбовцями цієї військової частини, йому надається медична допомога у зв`язку з цукровим діабетом і через певний час його повернуть; 2) ОСОБА_6 , який                      25 листопада 2014 року з телефонної розмови з ним знав, що останній прямує на ферму села Денежникове, з метою вирішення питання, чому на території, що належить дочці позивача, дислокуються військовослужбовці «батальйону «Айдар»»; також зазначив, що               30 листопада 2014 року зустрічався у лікарні з працівником СБУ ОСОБА_3 , який передав йому речі, вилучені у позивача на фермі у с. Денежникове;
-        незаконне тримання його та ОСОБА_2 у полоні завершилось шляхом передачі полонених викрадачами працівнику СБУ         ОСОБА_3 , що свідчить про обізнаність представників держави про обставини його викрадення;
-        відповідно до листа Новоайдарського районного відділу УМВС України  в Луганській області від 02 вересня 2015 року, підписаного слідчим Михайлюком Г. О., зазначено, що у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні                        № 12014130500000571 встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетні невстановлені військовослужбовці військової частини – польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар»);
-        відповідачами не доведено, що незаконні дії щодо нього вчиняли особи, які не є військовослужбовцями.
З урахування зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на положення       статей 22, 23, 1166–1168, 1174, 1195, 1207 ЦК України, просив стягнути з відповідачів на його користь майнову шкоду (витрати на лікування) у розмірі 3 187,50 грн та моральну шкоду у розмірі 7 143 552,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 3 187,50 грн на відшкодування майнової шкоди та 4 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був протиправно, поза його волі викрадений, позбавлений волі та утримувався військовослужбовцями «батальйону «Айдар»» (польова пошта НОМЕР_1 ). Зазначені особи  вчиняли щодо нього протиправні дії, а саме: побиття, погрози, приниження, знущання, чим завдали майнової та моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача з держави України, оскільки саме вона несе відповідальність за незаконні дії своїх службовців на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки факт його викрадення, перевезення, подальше утримання, допит, катування та повернення саме військовослужбовцями Збройних Сил України, тобто службовими особами Міністерства оборони України, є доведеним.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У січні 2018 року Міністерство оборони України, а у лютому 2018 року  Державна казначейська служба України подали до Верховного Суду касаційні скарги. Заявники, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову   ОСОБА_1 відмовити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
Касаційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що суди дійшли безпідставного висновку про вчинення злочину щодо позивача військовослужбовцями військової частини – польова пошта НОМЕР_1 . Так, в основу такого висновку покладено лише твердження позивача, які не підтверджуються будь-якими іншими доказами.
Кримінальне провадження за фактом незаконного викрадення           ОСОБА_1 триває і наразі у ньому відсутні  дані про те, що злочин вчинено саме військовослужбовцями. 
Оскільки  відсутні будь-які інші докази спричинення шкоди позивачеві саме військовослужбовцями,  відповідні твердження позивача є голослівними, а висновок судів ґрунтується на припущеннях.
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів незаконності дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб державного органу, внаслідок яких позивачу заподіяно шкоду. 
Жодного рішення у розумінні КПК України за фактом незаконного позбавлення волі позивача не прийнято, а службове розслідування, проведене Управлінням військової служби правопорядку у Збройних Силах України, не підтвердило наведених позивачем даних щодо його викрадення, перевезення, подальшого утримання, допитів, катувань саме військовослужбовцями Збройних Сил України.
Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачу завдано шкоду саме посадовими (службовими) особами державних органів, зокрема Міністерства оборони України, тому стягнення з Державного бюджету України коштів для відшкодування шкоди, заподіяної позивачу, є незаконним.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Вказував на те, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що йому була завдана шкода діями військовослужбовців (викрадення, утримання та катування), а тому суди дійшли правильного висновку про стягнення з держави України на його користь завданої йому майнової та моральної шкоди.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 листопада 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. невідомі особи у камуфляжному одязі викрали ОСОБА_1 у с. Денежникове Новоайдарського району Луганської області.
 
За вказаним  фактом слідчим відділом Новоайдарського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області 25 листопада 2014 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                   № 12014130500000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України. 
 
Досудове розслідування у вказаній справі триває, осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено (а. с. 90, т. 1 – лист Новоайдарського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області                      від 08 червня 2016 року).         
      
Згідно з листом Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 23 травня 2016 року у період з 09 грудня 2014 року по 06 лютого            2015 року Управлінням військової служби правопорядку у Збройних Силах України на підставі звернення голови Луганської обласної державної адміністрації від 01 грудня 2014 року проведено службове розслідування з метою з`ясування причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини – польова пошта НОМЕР_1 фізичної сили до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
В ході вказаного розслідування ОСОБА_2 стверджував, що невідомі особи в камуфльованій формі одягу, обличчя яких було закрито балаклавами, затримали і доставили його та ОСОБА_1 до Луганського училища професійної підготовки співробітників міліції у м. Щастя.   ОСОБА_1 письмове пояснення не надав.
Опитані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 та інших військових частин, дислокованих у м. Щастя, свою причетність до зазначеного правопорушення категоричного заперечували. 
Остаточні висновки щодо обставин вчиненого злочину могли бути зроблені лише за результатами проведення слідчих (розшукових) дій. Матеріали зазначеного службового розслідування були направлені до слідчого відділу УМВС України в Луганській області для долучення до матеріалів кримінального провадження (а. с. 91, т. 1).
 
Згідно з листом Міністерства оборони України від 31 серпня 2016 року у період з 25 по 30 листопада 2014 року військова частина – польова пошта НОМЕР_1 входила до складу Сухопутних військ Збройних Сил України, у вказаний період військова частина (підрозділи) розміщувалась на території Луганської області: АДРЕСА_2 (штаб). 
 
Також установлено, що з 30 листопада 2014 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Новоайдарській районній лікарні, з 02 по 17 грудня 2014 року –  у Центральній міській лікарні ім. Титова у м. Лисичанську;з 19 грудня 2014 року по 28 березня 2015 року, з 29 березня по 26 квітня 2015 року, з       27 квітня по 26 травня 2015 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-хірурга, отримував лікування, що підтверджується листками непрацездатності.
 
Згідно з випискою з амбулаторної карти ОСОБА_1 встановлений діагноз: політравма; закритий перелом лівого ліктьового відростка зі зміщенням; травматична ампутація 5-го пальця правої кісті; інфікована рана лівої ділянки сідниць з наявністю чужорідного тіла; множинні удари; ссадна тулуба верхніх і нижніх кінцівок; закрита черепно-мозкова травма; струс та забій головного мозку. Проведено дві операції, встановлено посттравматичний розрив лівої барабанної перетинки. 
 
Згідно з випискою епікризу з історії хвороби № 8916 ОСОБА_1 був госпіталізований з 31 травня по 03 червня 2016 року з діагнозом: зрощений перелом ліктьового суглоба лівої ліктьової кості та 01 червня 2016 року отримав оперативне лікування – видалення металоконструкції у лівому ліктьовому відростку. 
 
Згідно з медичною амбулаторною карткою ОСОБА_1 проходив психіатричний огляд у лікаря Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я, яким встановлено, що рівень його тривоги високий, є напруга, стан втомлений, емоційно пригнічений.
 
Згідно з висновком № 6319 психологічного експертного дослідження, складеного 22 січня 2016 року експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, ситуація, що пов`язана з отриманням шкоди здоров`ю, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Кардинальне погіршення психологічного стану позивача в період з 25 листопада 2014 року по цей час має причинно-наслідковий зв`язок з діями викрадачів. Моральна шкода, яка завдана позивачу, знаходиться на стадії формування і може продовжувати своє формування протягом тривалого часу, в залежності від віддалених наслідків досліджуваних подій. Можливий розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , становить 5 184 мінімальних заробітних плат, якщо відповідачами за справою будуть особи, які безпосередньо вчинили викрадення, утримували позивача протягом 5 днів та спричинили йому фізичні та психологічні страждання; 518,4 мінімальних заробітних плат, якщо досліджувані обставини будуть віднесені до випадку, коли відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає незалежно від провини заподіювача шкоди.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційні скарги  підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Щодо підстав покладення на державу відповідальності за шкоду, спричинену службовими чи посадовими особами
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Згідно з частиною першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Обов`язковою умовою застосування статті 1174 ЦК України є виконання завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.
 
Отже, умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на деліктні правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.
 
Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
 
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, а військовослужбовці – є  державними службовцями (частина перша статті 2 Закону України «Про Збройні Сили України»).
 
Отже, у випадку доведеності спричинення шкоди особі внаслідок неправомірної поведінки військовослужбовців, саме держава відшкодовує таку шкоду на підставі статті 1174 ЦК України.
 
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що неправомірні дії щодо позивача вчинено саме військовослужбовцями Збройних Сил України, тому держава повинна відшкодувати спричинену позивачу шкоду.
 
Однак суди дійшли такого висновку без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
 
Так, частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212–215 ЦПК України 2004 року визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Так, про спричинення шкоди позивачу військовослужбовцями, на думку судів, свідчать такі обставини: викрадення позивача вчинено на території дислокації військової частини – польова пошта НОМЕР_1 «батальйон «Айдар»»; особи, які його викрали, були озброєні автоматичною зброєю, одягнені у камуфляжну форму з нашивками «батальйону «Айдар»»: винних у викраденні осіб не було затримано під час передачі ОСОБА_1 з їх рук до рук оперуповноваженого УСБУ для подальшого транспортування у лікарню; транспортування позивача безперешкодно здійснювалось по режимному об`єкту, з перетином блокпостів.
 
Посилаючись на те, що факт викрадення, перевезення, подальшого утримання, допитів, катувань та повернення позивача саме військовослужбовцями Збройних Сил України, тобто посадовими чи службовими особами Міністерства оборони України, є доведеним, суди попередніх інстанції не зазначили, якими беззаперечними доказами вказані обставини підтверджуються.
 
Матеріали справи містять докази на підтвердження того, що 25 листопада 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. невідомі особи у камуфляжному одязі викрали ОСОБА_1 у с. Денежникове Новоайдарського району Луганської області та 30 листопада 2014 року він потрапив до лікарні з тілесними ушкодженнями.
 
Разом із тим, матеріали справи не містять достатнього документального підтвердження того, що саме військовослужбовці військової частини –  польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар») вчинили незаконні дії щодо позивача, враховуючи таке.
 
Щодо викрадення і тримання в полоні позивача на території дислокації українських військовослужбовців
 
Посилаючись на те, що викрадення позивача вчинено на території дислокації військової частини –  польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар»), суди не врахували, що кримінальне провадження за фактом незаконного викрадення ОСОБА_1 триває, в ході зазначеного кримінального провадження осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено.
 
При цьому лист слідчого СВ Новоайдарського РВ ГУ МВС України у Луганській області від 02 вересня 2015 року про те, що до вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_1 причетні невстановлені військовослужбовці батальйону «Айдар» (а. с. 43, т. 1) не є процесуальним документом, який у розумінні КПК України є офіційною позицією досудового розслідування у цій справі, та не є підставою для звільнення від доказування цих обставин.
 
Вважаючи доведеним, що невідомі особи, які викрали позивача, були одягнені у камуфльовану форму з нашивками батальйону «Айдар», були озброєні табельною зброєю та під час неналежного поводження з позивачем звинувачували його у сепаратизмі щодо України, суди покладались лише на пояснення позивача і не врахували інших даних. 
 
Зокрема, що згідно з листом Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 23 травня 2016 року службове розслідування, проведене Управлінням військової служби правопорядку у Збройних Силах України на підставі звернення голови Луганської області, не підтвердило, що військовослужбовцями Збройних Сил України вчинені протиправні дії, на які посилається позивач.
 
При цьому ОСОБА_1 відмовився надавати письмові свідчення в межах службового розслідування, судами не досліджено матеріали вказаного службового розслідування, отже висновок судів ґрунтується на припущеннях, лише на інформації, наданій позивачем у суді, так як матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження вказаних обставин.
 
Крім того, сам позивач надавав свідчення, що участь у його побитті у полоні брав упізнаний ним колишній співробітник Каменобродського районного відділу внутрішніх справ м. Луганська.
Суди не сприяли всебічному та повному з`ясуванню вказаних обставин та не роз`яснили позивачу заходів до з`ясування цієї особи та її допиту у судовому засіданні, однак зробили передчасний висновок, що ці незаконні дії щодо позивача вчинено військовослужбовцями батальйону «Айдар».
 
Вказуючи на те, що транспортування позивача здійснювалось по режимному об`єкту, з перетином блокпостів, суди не вказали, якими доказами підтверджуються ці обставини, крім слів позивача, а тому у порушення вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року вважали вказані обставини доведеними.
 
Щодо обізнаності службових осіб органів державної влади про незаконні дії щодо ОСОБА_1 .
 
Також суди вважали, що факт того, що винних у викраденні осіб не було затримано під час передачі ОСОБА_1 оперуповноваженому УСБУ в Дніпропетровській області Матвеєву А. О.,  також свідчить про те, що викрадачами були невстановлені військовослужбовці.
 
Колегія суддів погоджується, що з`ясування обставин щодо передачі ОСОБА_1 посадовій особі органу державної влади, яка вочевидь мала інформацію щодо місця перебування ОСОБА_1 під час незаконного поводження з ним, може свідчити про причетність до викрадення позивача службових осіб органів державної влади.
 
Разом із тим, задовольнивши клопотання про допит як свідка   оперуповноваженого УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , суд першої інстанції отримав дані, що ОСОБА_3 ніколи не працював в УСБУ в Дніпропетровській області (а. с. 125, 140, т. 1). Однак суди не надали оцінки цьому факту та визнали доведеним, що позивач був переданий  викрадачами оперуповноваженому УСБУ в Дніпропетровській області Матвєєву А. О., який, будучи службовою особою, не вжив заходів до затримання викрадачів ОСОБА_1 .
 
Також, суди посилались на те, що вказані обставини підтверджуються показаннями свідка – оперуповноваженого Новоайдарського міжрайонного відділу УСБУ в Луганський області Гончарова А. М.
 
Згідно зі статтею 63 ЦПК України 2004 року показання свідка – це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
 
Так, допитаний як свідок ОСОБА_6 пояснив, що 30 листопада            2014 року він дізнався, що ОСОБА_1 було доставлено до Новоайдарської районної лікарні. У лікарні він зустрівся із оперуповноваженим УСБУ в Дніпропетровській області Матвеєвим А. О., який сказав йому, що доставив позивача у лікарню.
 
Суди попередніх інстанції, беручи до уваги вказані показання свідка ОСОБА_6 , не врахували, що вони ґрунтуються на повідомленні іншої особи – ОСОБА_3 , який не був допитаний як свідок, а показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами.
 
Встановивши, що показання ОСОБА_6 суперечать письмовим доказам про те, що ОСОБА_3 ніколи не працював в УСБУ в Дніпропетровській області, суди передчасно вважали, що факт передачі ОСОБА_1 саме працівнику УСБУ в Дніпропетровській області, який не вчинив дій для затримання викрадачів, свідчить про викрадення позивача саме військовослужбовцями України.
 
Свідок ОСОБА_4 (мати позивача) у судовому засіданні підтвердила обізнаність ОСОБА_5 , який був командиром військової частини – польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар»), щодо причетності до викрадення її сина військовослужбовцями України, посилаючись на телефонну розмову з останнім.
 
Однак суд не вжив заходів щодо перевірки цих показань, які свідок надала з чужих слів, хоча їх ймовірного автора позивач просив допитати як свідка     (а. с. 52–53, т. 1).
 
Отже, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, подані сторонами докази належним чином не дослідили, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду.
 
Щодо порушення конвенційних прав
 
Відповідно до статей 3, 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.
 
Положенням статті 28 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
 
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
 
Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
 
Згідно з частиною першою статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, визнаних у вказаній частині, і відповідно до процедури, встановленої законом.
 
Відповідно до статті 1 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року (далі – Конвенція проти катувань), термін «катування» означає будь-який акт, яким будь-якій особі свідомо спричиняється сильний біль або страждання, фізичне та/або моральне, для отримання від неї або третьої особи свідоцтва чи повідомлення, покарати за дії, які здійснила ця особа або третя особа або в здійсненні яких вона підозрюється; а також залякати або примусити її або третю особу. До цього визначення не включають біль або страждання, які виникають в силу законних санкцій, невід`ємні від цих санкцій або викликаються ними випадково. Катування належать до тяжких та свідомо жорстоких, нелюдських та принижуючих людську гідність видів поводження.
 
Це визначення було прийняте як норма міжнародного права. Отже, для того, щоб дію кваліфікувати як катування, вона має відповідати таким вимогам: завдавати сильних фізичних або моральних страждань; здійснюватися свідомо; здійснюватися офіційною особою або з відома такої особи (тобто вона може бути асоційованим з державою). Катування є засобом, інструментом для досягнення іншої цілі. У Конвенції ООН чітко визначені такі цілі катувань: отримання від особи або третьої особи свідчень або зізнань; покарання її за дії, які вчинила вона або третя особа, або у вчиненні яких вона підозрюється; залякування; примус.
 
Невизнане затримання особи є повним запереченням гарантій пункту 1 статті 5 Конвенції і серйозним порушенням її положень (Cicek v. Turkey, №25704/94, § 164, 27 February 2001).
 
У справі, що переглядається, жодна зі сторін не заперечує той факт, що позивач отримав тілесні ушкодження, характер яких свідчить, що позивач зазнав неналежного з ним поводження.
 
Задовольняючи позов, суди, у тому числі, виходили із того, що держава в порушення положень статей 3, 5 Конвенції не забезпечила гарантій недопущення катування та нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження, однак не вказали на незаперечні дані, що незаконні дії щодо ОСОБА_1 вчиняли офіційні особи держави або з відома таких осіб.
 
Крім того, задовольняючи позов, суди констатували, що держава не забезпечила ефективного розслідування злочину щодо насильницького зникнення ОСОБА_1 , що становить порушення статті 13 Конвенції.
 
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Європейський суд з прав людини наголошував на відповідальності держави за викрадення і непроведення ефективного розслідування для встановлення долі зниклих людей (див. рішення у справі «Піцаєва та інші проти Росії»). 
 
Разом із тим, вирішуючи спір, суди попередніх інстанції не з`ясували, чи пред`являв позивач позов до держави Україна саме з цих підстав.
 
З матеріалів справи вбачається, що позивач пред`явив цей позов з підстав спричинення йому шкоди незаконними діями військовослужбовців лише до Міністерства оборони України (а. с. 1–5, т. 1), яке не відповідає за розслідування злочину щодо ОСОБА_1 , а Державна казначейська служба України була залучена до участі у справі як розпорядник його  коштів, як слідує з ухвали Приморського районного суду м. Одеси                від 28 березня 2016 року (а. с. 75, т. 1).
 
Отже, ОСОБА_1 вважав, що саме Міністерство оборони України має відповідати за завдану йому шкоду та не вказував, що службові особи СВ Новоайдарського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області порушили його право, гарантоване статтею 13 Конвенції, та не пред`являв вимог до держави Україна з підстав не забезпечення ефективного розслідування його зникнення.
 
Розглядаючи справу суди, у порушення вимог статей 11, 303 ЦПК України 2004 року, вийшли за межі заявлених позовних вимог, констатуючи порушення статті 13 Конвенції, позбавили іншу сторону надати докази на підтвердження або спростування обставин можливості порушення вказаних прав позивача.
 
Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, поверхнево розглянув справу, не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, не надав відповіді на всі доводи сторін, а тому дійшов передчасного висновку про доведеність вимог позивача.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої  інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько      Є. В. Синельников     С. Ф. Хопта