Постанова
Іменем України
 
19 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 534/2008/16-ц
провадження № 61-24768св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі - ТОВ «Єврокар Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності договору.
 
Позовна заява мотивована тим, що 04 жовтня 2016 року між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 0046. Предметом лізингу згідно цього договору є транспортний засіб, а саме: автомобіль ZAZ Forza, вартість предмету лізингу становить 7 490,42 доларів США. На виконання умов цього договору позивач сплатив відповідачу  кошти в розмірі 44 965,08 грн як авансовий платіж за договором та 13 685,00 грн комісії за організацію договору. Однак після підписання оспорюваного договору та передачі зазначених коштів відповідачу, останній повідомив позивача про те, що вказаний у договорі автомобіль не може бути придбаним лізингодавцем та переданим у власність лізингоотримувача, а сплачені ним кошти поверненню не підлягають. На думку позивача, цей договір було укладено з численними порушеннями норм законодавства, що порушує його права та охоронювані законом інтереси.
 
У зв`язку з викладеним позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 04 жовтня 2016 року № 0046, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна»; зобов`язати відповідача повернути авансовий платіж у розмірі 44 965,08 грн та комісію за організацію договору у розмірі 13 685,00 грн; стягнути витрати за надання правової допомоги в розмірі 20 000,00 грн та судовий збір.
 
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2017 року позов задоволено повністю.
Визнано договір фінансового лізингу від 04 жовтня 2016 року № 0046, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна», недійсним.
Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 авансовий платіж у розмірі 44 965,08 грн.
Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 комісію за організацію договору фінансового лізингу від 04 жовтня 2016 року № 0046 у розмірі 13 685,00 грн.
Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 378,00 грн.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 04 жовтня 2016 року № 0046 нотаріально не посвідчений, тобто є нікчемним, та містить несправедливіумови, які у порушення принципу недобросовісності встановлюють істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, наносять шкоду споживачеві.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ«Єврокар Україна» задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 21 березня 2017 року змінено.
Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на частину першу статті 227 ЦК України як підставу визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04 жовтня 2016 року № 0046, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна».
У іншій частині рішення суду першої інстанції від 21 березня 2017 року залишено без змін.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 227 ЦК України, оскільки не взяв до уваги, що на час укладання оспорюваного договору ТОВ «Єврокар Україна» мало право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується публічною інформацією з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфери ринків фінансових послуг від 14 червня 2016 року. Однак неправильний висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу на правильність вирішення справи по суті не впливає.
 
У червні 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, на думку скаржника, неповно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Вказує, що нормами спеціального законодавства України нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу взагалі не передбачено, а стаття 799 ЦК України, яка передбачає нотаріальне посвідчення договорів найму транспортного засобу з фізичною особою, є не спеціальною нормою, а загальною, яка не може бути застосована до правовідносин фінансового лізингу. На підставі викладеного, чинне законодавство не вимагало нотаріального посвідчення договорів лізингу на момент його укладення, а тому підстав для визнання нікчемним спірного договору з підстав його непосвідчення в нотаріальному порядку немає. Спірний договір є дійсним в силу дотримання вимог закону про його письмову форму та досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов цього договору.
 
Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Суди встановили, що 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу 
№ 0046, згідно якого Лізингодавець взяв на себе зобов`язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль ZAZ Forza Standart +, об`єм двигуна 1,5, механічна коробка передач, передньоприводний, та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, встановлених у договорі.
 
Згідно пункту 8.2. статті 8, пунктів 9.1., 9.2., 9.7. статті 9 договору та Додатку № 1 вартість предмета лізингу погоджено сторонами у розмірі 7 490,42 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 195 500,00 грн. з ПДВ; авасовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу - 1 722,80 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 143,57 доларів США, комісія за організацію договору встановлена у розмірі 7% вартості предмета лізингу - 524,33 доларів США, комісія за передачу - 3% вартості предмета лізингу, що становить 224,71 доларів США.
 
Відповідно до пункту 1.7. статті 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4. статті 
9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.5. статті 9 даного Договору.
 
З пункту 12.1. статті 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається.
 
На виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 13 685,00 грн комісії за організацію договору та 44 965,08 грн авансового платежу, що підтверджується відповідними квитанціями від 04 жовтня 
2016 року та 06 жовтня 2016 року та відповідачем у справі такий факт не заперечується.
 
Також судами було встановлено, що в подальшому ТОВ «Єврокар Україна» повідомила ОСОБА_1 про неможливість виконання умов договору та купівлі предмету лізингу у специфікації, визначеній договором, а також про те, що відповідно до умов Договору сплачені кошти не підлягають поверненню.
 
27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Єврокар Україна» з письмовою вимогою (повідомленням) про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
За імперативними положеннями статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
 
Ураховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, як це вимагається статтею 799 ЦК України. З такими висновками погодився й апеляційний суд. Однак, ураховуючи, що спірний договір є змішаним і містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу, є підстави для визнання його недійсним.
 
Крім того, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
У відповідності до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
При дослідженні спірного договору судами було виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Згідно пункту 12.1 статті 12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.
 
Судами було встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу позивачем сплачено кошти у розмірі 13 685,00 грн, які відповідач відніс до комісії за організацію договору.
 
Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про невідповідність положень оспорюваного договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, оскільки вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами спору договір нотаріально не посвідчений, як того вимагає частина друга статті 799 ЦК України, та містить несправедливі умови, тому є підстави для визнання його недійсним.
 
Судами правильно застосовані наслідки недійсності спірного правочину, що врегульовано статтею 216 ЦК України.
 
Суд апеляційної інстанції правильно змінив рішення суду першої інстанції, зокрема, виключив з мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції на частину першу статті 227 ЦК України щодо недійсності правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22 січня 
2004 року № 21, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 липня 
2005 року за № 761/11041, на час укладання спірного договору ТОВ «Єврокар Україна» мало право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується публічною інформацією з Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфери ринків фінансових послуг від 14 червня 2016 року.
 
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 грудня 
2016 року № 913, яка набрала чинності 10 грудня 2016 року, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у частині, що стосується суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.
 
Отже з урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу є помилковими, однак він не вплинув на правильність вирішення спірних правовідносин між сторонами у справі.
 
Доводи заявника про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню також є безпідставними та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми договору фінансового лізингу, а саме, статтями 628, 799, 806 ЦК України.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа 
№ 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» залишити без задоволення.
 
Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2017 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. О. Лесько 
 
 А. А. Калараш 
 
 С. П. Штелик