Постанова 
Іменем України 
 
28 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 309/3349/15-ц
провадження № 61-24887св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,  Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - Хустський міжрайонний прокурор в інтересах недієздатного ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду Закарпатської області у складі судді Довжанин М. М. від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Готри Т. Ю. від 14 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року Хустський міжрайонний прокурор в інтересах недієздатного ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір                                                № SAMDN50OTC003464882, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2000 грн.
Посилаючись на те, що під час укладення правочину ОСОБА_1 мав хронічне психічне захворювання, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними у момент його вчинення, просив визнати недійсним кредитний договір від 12 липня 2010 року                                         № SAMDN50OTC003464882 та застосувати наслідки недійсності правочину. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 12 липня 2010 року № SAMDN50OTC003464882, укладений між        ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». Повернуто сторони за договором у попередній стан, який існував до моменту укладення договору. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням цього суду від 21 березня 2017 року стягнуто з    ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» залишок неповернутих кредитних коштів у розмірі 15,51 грн. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час укладання кредитного договору ОСОБА_1 ще не був визнаний недієздатним, проте не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного стану, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 14 січня 2016 року, у зв`язку із чим оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 225 ЦК України.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 309/3349/15-ц і витребувано її з хустського районного суду Закарпатської області. Зупинено виконання рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
12 травня 2018 року справу № 309/3349/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу № 309/3349/15-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.
Узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій належним чином не з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_1 визнано недієздатним лише 04 березня 2013 року, тобто через три роки після укладення кредитного договору, і хоча висновком судово-психіатричної експертизи від 14 січня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 на момент підписання кредитного договору від 12 липня 2010 року був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте висновок суду не є обов`язковим і оцінюється судом у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами. Факт отримання          ОСОБА_1 коштів за кредитним договором не спростований, а також те, що він здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості.
 
Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу
 
У січні 2018 року до суду надійшли заперечення Хустської місцевої прокуратури Закарпатської області на касаційну скаргу, у яких прокурор просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що судами належним чином оцінені усі докази в матеріалах справи та їм надано відповідну правову оцінку, зокрема, й акт амбулаторної судової-психіатричної експертизи № 208, відповідно до якого що ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору 12 липня 2010 року страждав на психічне захворювання, а з 26 квітня по 12 травня 2010 року та з 17 вересня по 03 листопада 2010 року був госпіталізований в психіатричну лікарню. Позивачем факт укладення кредитного договору не оспорювався, а отже він не є предметом доказування. В даному спорі предметом доказування є цивільна дієздатність особи в момент укладення кредитного договору, на підтвердження чого надано відповідні докази, і які підтверджені висновком судово-психіатричної експертизи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що ОСОБА_1 з 2001 року перебуває на обліку в психо-неврологічному відділенні Хустської районної поліклініки. Згідно довідки обласної психо-неврологічної МСЕК серії 10ААА №535642, виданої 06 жовтня 2011 року ОСОБА_1  є інвалідом другої групи по загальному захворюванню.
12 липня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № SAMDN50OTC003464882, згідно умов якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2000 грн. 
Згідно акту №208 амбулаторної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена за період з 29 листопада по 11 грудня 2012 року ОСОБА_1 психічним захворюванням страждає з 2001 року, перебував на лікуванні в стаціонарному психіатричному відділенні с. Липча з 21 лютого по 23 березня 2001 року з діагнозом: Гостре психотичне порушення без симптомів шизофренії. Взимку 2002 року стан погіршився, у зв`язку з чим госпіталізований в психіатричне відділення Ужгородської ОКЛ, де перебував з 18 лютого по 20 березня 2002 року з діагнозом: Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії. Стан погіршився і в 2004 році ОСОБА_1 , госпіталізований в обласну психіатричну лікарню м. Берегово, де лікувався з 06 листопада по 13 грудня 2004 року з діагнозом: Маячний розлад. В подальшому захворювання прийняло неблагоприємний перебіг, почастішали госпіталізації в психіатричну лікарню, де лікувався з 17 липня - 30 серпня 2007 року, 09 липня - 12 серпня 2008 року, 21 жовтня - 28 листопада 2008 року, 17 лютого - 01 квітня 2009 року, 16 липня - 01 серпня 2009 року, 11 серпня - 08 вересня 2009 року, 15 вересня - 27 жовтня 2009 року, 26 квітня -12 травня 2010 року, 17 вересня - 03 листопада 2010 року, 28 травня - 04 липня 2011 року, 18 листопада - 26 грудня 2011 року, 21 лютого - 02 квітня 2012 року, з 28 червня - 18 липня 2012 року з діагнозом: Параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом. 
Рішенням Хустського районного суду від 04 березня 2013 року ОСОБА_1 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, а його батька ОСОБА_1 призначено опікуном.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 04 від 14 січня 2016 року ОСОБА_1 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді параноїчної шизофренії, епізодичний тип перебігу з наростаючим дефектом, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент підписання договору 12 липня 2010 року. 
Згідно наданого прокурором розрахунку по виписці, наданій банком за кредитним договором від 12 липня 2010 року № SAMDN50OTC003464882, позичальником усього отримано від банку 8728,56 грн, із яких повернуто коштів у сумі 8713,05 грн, залишок грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю, становить 15,51 грн. 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Підставою для визнання правочину недійсним у порядку, передбаченому частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.
У вказаній справі висновком судово-психіатричного експерта № 04 від 14 січня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді параноїчної шизофренії, епізодичний тип перебігу з наростаючим дефектом, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент підписання договору 12 липня 2010 року.
Відповідно до частини першої статті 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що на момент підписання кредитного договору 12 липня 2010 року ОСОБА_1 страждав психічним захворюванням, був інвалідом 2 групи по психічному захворюванню, отримував постійне лікування в психіатричних лікарнях та не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 04 від 14 січня 2016 року, у зв`язку із чим наявні правові підстави для визнання вказаного кредитного договору недійсним та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» залишок неповернутих кредитних коштів у розмірі 15,51 грн.
Також судом апеляційної інстанції вмотивовано відхилено доводи банку, що ОСОБА_1 здійснювалось погашення кредиту, оскільки це не спростовує висновок судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_1 саме у момент підписання кредитного договору від 12 липня 2010 року був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»  залишити без задоволення.
 
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун