Постанова
Іменем України
 
21 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 210/1057/18
 
провадження № 61-7400св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                        Кривцової Г. В.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_4,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,
треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» Пилипенко Олена Віталіївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року у складі судді Ступака С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі – ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» Пилипенко Олена Віталіївна, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2013 року згідно наказу                    № 181/л від 04 березня 2013 року був прийнятий на посаду менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки                 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» строком на 6 місяців, трудові відносини регулювалися трудовим договором № 0007 від 05 березня 2013 року.                         З 10 вересня 2013 року був переведений на вказану посаду постійно відповідно до наказу № 1096/л від 10 вересня 2013 року.
 
За час роботи в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_4 займав посади менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки, менеджера з економічного аудиту управління з економічного аудиту адміністрації по фінансам, з 05 січня 2016 року по 08 серпня 2016 року – посаду заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, а з 10 серпня 2016 року по 08 лютого 2018 року рахувався понадштатним працівником департаменту з безпеки.
 
Зазначав, що 12 травня 2016 року був ознайомлений зі змістом наказу відповідача № 555 від 11 травня 2016 року «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки» і одночасно отримав попередження № 1 про наступне звільнення з підприємства на підставі                    пункту 1 статті 40 КЗпП України не раніше 08 серпня 2016 року.
 
Вказував, що 10 серпня 2016 року його було звільнено відповідно до наказу № 872/л від 09 серпня 2016 року «Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_4».
 
Посилався на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у справі №753/16915/16, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року, яким скасовано наказ № 872/л               від 09 серпня 2016 року та поновлено його на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки.
 
Вказував, що 26 липня 2017 року Металургійним відділом державної виконавчої служби м. Кривий Ріг відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа суду про поновлення його на роботі. 
 
01 серпня 2017 року на вимогу державного виконавця ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» видано наказ № 823/л «Про поновлення ОСОБА_4».
04 серпня 2017 року ОСОБА_4 отримав попередження № 1 про наступне звільнення з підприємства згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
 
Зазначав, що 04 серпня 2017 року, 27 вересня 2017 року та 03 січня 2018 року йому пропонувалась відповідачем інша посада з числа вакансій, наявних на підприємстві, які не відповідали його спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи.
 
01 лютого 2018 року рішенням засідання профкому первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва і фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», зафіксованим у протоколі № 2, було відмовлено в задоволенні подання відповідача № 05-58 від 15 січня 2018 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, однак 08 лютого 2018 року ОСОБА_4 звільнено на підставі пункту 1 частини першої              статті 40 КЗпП України згідно з наказом № 156/л «Про звільнення з підприємства за скороченням чисельності ОСОБА_4».
 
Вважає, що вказаний наказ про звільнення є незаконним та таким, що  підлягає скасуванню.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив: скасувати наказ від 08 лютого 2018 року № 156/л, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і покласти на директора департаменту з персоналу Пилипенко О. В. обов’язок покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв’язку з оплатою йому часу вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_4 відбулося відповідно до норм трудового законодавства з попередженнями про майбутнє звільнення, з пропозиціями зайняти вакантні посади на підприємстві, в тому числі і ті, що потребували перенавчання.
 
Районний суд зазначив, що доводи позивача в частині невиконання               ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вимог трудового законодавства, щодо можливого працевлаштування працівника, що вивільнюється, не знайшли свого підтвердження. ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» при наданні            ОСОБА_4 інформації щодо вакантних посад, було надано переліки вакансій на товаристві станом на дату надання пропозицій, в тому числі тих, на які ОСОБА_4 міг би бути переведений з перенавчанням за рахунок роботодавця. Однак, ОСОБА_4 від всіх пропозицій переведення відмовився з формулюванням, що вказані запропоновані посади «не відповідають його професії або спеціальності». 
 
Суд першої інстанції зробив висновок, що визначені частиною четвертою статті 252 КЗпП України гарантії не розповсюджуються на ОСОБА_4 та не обмежують можливість звільнення останнього з ініціативи роботодавця на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а посилання профспілки на вказані нормативні приписи як підставу для відмови в наданні згоди на звільнення Позивача, є неправомірними.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є законними та обґрунтованими, зробленими на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи й наданих сторонами доказів.
Апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Апеляційний суд, посилаючись на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-703цс15 зазначив, що висновок профспілкового органу є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення.
 
Колегія суддів вказала, що відповідачем в повному обсязі було виконано вимоги частин першої та третьої статті 49^2 КЗпП України, а саме: позивач завчасно отримав попередження про майбутнє звільнення та йому тричі пропонувались наявні протягом дії попередження вакантні посади на підприємстві, в тому числі і ті, що потребували перенавчання, однак позивач від переведення на іншу роботу тричі відмовився, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги про порушення роботодавцем вищевказаних правових норм.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи                ОСОБА_4 щодо обов’язку відповідача запропонувати йому посаду «спеціаліст (аналіз інформації) служби директора по маркетингу адміністрації з маркетингу та збуту», оскільки вказана посада за кваліфікаційними вимогами не відповідала наявній у ОСОБА_4 кваліфікації.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,               ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга позивача мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно встановили обставини справи та дослідили надані сторонами докази. 
Зазначає, що суди попередніх інстанцій прийшли до неправильного висновку, що відповідач у повному обсязі виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49^2 КЗпП України, а саме: тричі запропонував наявні вакантні посади на підприємстві протягом дії попередження про майбутнє вивільнення.
 
Посилається на норми частини третьої статті 49^2 КЗпП України, де зазначено, що роботодавець повинен запропонувати всі вакантні посади за відповідною кваліфікацією, які з’явилися на підприємстві протягом періоду з моменту попередження до вивільнення, а у разі відсутності – іншу роботу.
 
Зазначає, що відповідач не запропонував йому посаду, яка відповідає його професії та спеціальності – спеціаліст адміністрації з маркетингу та збуту, оскільки наявність цієї вакансії у штатному розписі підтверджується змістом подання від 23 січня 2018 року № 05-108 до профкому ППО ВП НВФ відповідача. 
 
Вказує, що має вищу економічну освіту за спеціальністю «Фінанси» з освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст». При цьому суди попередніх інстанцій не застосували вимоги ЗУ «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року та Постанови КМУ від 29 квітня 2015 року № 266, якою затверджений Перелік галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти.
 
Крім того посилається на те, що гарантії, зазначені в частині четвертій статті 252 КЗпП України розповсюджуються на нього, як на члена виборного органу, який достроково припинив свої повноваження у цих органах.
 
Додатково зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили заходів спрямованих на витребування доказів, а саме: довідки з переліком вакантних посад чи роботи за його професією і спеціальністю, а також про зобов’язання директора департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Пилипенко О. В. надати письмові відповіді на окремі питання по суті.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У липні 2019 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що касаційна скарга є необгрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню, а викладені у ній доводи зводяться до переоцінки доказів по справі.
 
Вказує, що процедура звільнення ОСОБА_4 з роботи повністю відповідала вимогам трудового законодавства, була створена спеціальна комісія, одночасно з попередженням про звільнення було запропоновано іншу роботу на цьому ж підприємстві.
 
Вважає, що заявник тлумачить зміст частини третьої статті 49^2 КЗпП України на власний розсуд, зазначаючи, що роботодавець повинен запропонувати всі вакантні посади, тоді як у нормі вказано про обов’язок роботодавця запропонувати працівникові одночасно з попередженням про звільнення іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
 
Наголошує, що ОСОБА_4 від усіх запропонованих пропозицій щодо вакантних посад відмовився з формулюванням, що запропоновані посади «не відповідають його професії або спеціальності».
 
Спростовуючи доводи касаційної скарги щодо того, що ОСОБА_4 повинно було бути запропоновано вакансію «спеціаліст служби директора по маркетингу адміністрації з маркетингу та збуту» зазначає, що вказана посада за кваліфікаційними вимогами не відповідала наявній у ОСОБА_4 кваліфікації.
 
Щодо посилання заявника на положення ЗУ «Про вищу освіту» вказує, що на момент розроблення і затвердження посадової інструкції за посадою «спеціаліст служби директора по маркетингу адміністрації з маркетингу та збуту» (10 вересня 2014 року) зазначений закон втратив чинність у зв’язку із прийняттям Закону України № 1556-VII, який набрав чинності 06 вересня             2014 року, тому кваліфікаційні вимоги посади повинні відповідати положенням Закону України № 1556-VII.
 
Підтримує висновки судів попередніх інстанцій, відповідно до яких, оскільки профспілковий орган продовжував свою роботу після виведення з його складу ОСОБА_4, визначені частиною четвертою статті 252 КЗпП України гарантії не розповсюджуються на ОСОБА_4 та не обмежують можливість звільнення його з ініціативи роботодавця на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а посилання профспілки у протоколі від 01 лютого 2018 року № 2 на вказані нормативні приписи, як на підставу для відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_4, є неправомірними.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до положення частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Судами встановлено, що 05 березня 2013 року ОСОБА_4 згідно із наказом № 181/л від 04 березня 2013 року був прийнятий на посаду менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки                    ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» строком на 6 місяців, трудові відносини регулювалися трудовим договором № 0007 від 05 березня 2013 року. 
З 10 вересня 2013 року ОСОБА_4 був переведений на цю посаду постійно, відповідно до наказу № 1096/л від 10 вересня 2013 року.
У період з 05 січня2016 року по 08 серпня 2016 року займав посаду заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, а в період з 10 серпня 2016 року по 08 лютого 2018 року, рахувався понадштатним працівником департаменту з безпеки (а. с. 18-22, а. с. 23-31).
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
При цьому, згідно зі статтею 49^2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв’язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» при вивільненні ОСОБА_4 було дотримано вимоги статті 49^2 КЗпП України. Зокрема, товариство повідомило ОСОБА_4 та вручило йому попередження про майбутнє звільнення від 04 серпня 2017 року, 27 вересня 2017 року, 03 січня 2018 року. При цьому щоразу пропонувало вакантні посади на підприємстві згідно із наявним переліком.
Оскільки ОСОБА_4 від переведення на іншу роботу на цьому підприємстві тричі відмовився, колегія суддів вважає, що судами була надана правильна правова оцінка діям ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» при вивільненні заявника та було дотримано положень статті 49^2 КЗпП України.
 
Щодо доводів заявника про обов’язок ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», на підставі частини третьої статті 49^2 КЗпП України, запропонувати всі вакантні посади за відповідною кваліфікацією, які з’явилися на підприємстві протягом періоду з моменту попередження до вивільнення, а у разі відсутності – іншу роботу, колегія суддів зазначає, що  вказана норма КЗпП України передбачає обов’язок роботодавця запропонувати працівникові наявні на підприємстві вакансії відповідно до його кваліфікації, з числа яких працівник може обрати собі посаду. 
 
Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України                                 від 06 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Колегія суддів критично ставиться до посилання заявника на невиконання відповідачем обов’язку запропонувати посаду, яка, на його думку, відповідає його професії та спеціальності – спеціаліст адміністрації з маркетингу та збуту, з огляду на таке. 
Посадова інструкція ДИ 21093.3439.015, затверджена 10 вересня 2014 року заступником генерального директора по маркетингу і збуту встановлює кваліфікаційні вимоги на посаду спеціаліста адміністрації з маркетингу та збуту, та зазначає, що таку посаду можуть зайняти особи, що мають вищу освіту відповідного напряму підготовки (спеціаліст) без вимог до стажу роботи із базовим професійним рівнем володіння англійською мовою            (том 1 а. с. 166).
Відповідно до Переліку напрямів, за якими здійснюється підготовка фахівців у вищих навчальних закладах за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавра, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 р. № 1719 (чинної на час затвердження посадової інструкції ДИ 21093.3439.015), до напрямів підготовки такої галузі знань як Економіка та підприємництво належали, зокрема, «маркетинг» та «фінанси і кредит». 
У зв’язку зі змінами до Закону України «Про вищу освіту» Кабінет Міністрів України Постановою від 29 квітня 2015 р. № 266 (чинна на момент звільнення ОСОБА_4) затвердив Перелік галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти, у якому напрями підготовки «маркетинг» та «фінанси і кредит» замінено на спеціальності «маркетинг» і «фінанси, банківська справа та страхування». 
Отже, судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок, що формулювання «відповідна спрямованість (напрям) підготовки (спеціаліст)» передбачає вимогу щодо наявності у претендента на зайняття певної посади освіти відповідного рівня (спеціаліст) за напрямом підготовки, що відповідає назві посади, а саме: «маркетинг». При цьому судами встановлено, що ОСОБА_4 у 2004 році отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси» та здобув кваліфікацію спеціаліста з фінансів, а у 2006 році повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. Жодна із зазначених кваліфікацій не відповідає напряму підготовки «маркетинг».
Доводи заявника про те, що спеціаліст з фінансів може виконувати роботу з маркетингу не ґрунтуються на нормах закону та не приймаються судом. 
 
Доводи ОСОБА_4 з посиланням на справу № 753/16915/16 для порівняння, як з аналогічною, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що обставини цих справ відрізняються. 
 
Статтею 252 КЗпП України встановлено гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів, зокрема частини перша-п’ята цієї статті зазначають, що працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.
Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.
Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).
Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.
Працівникам, звільненим у зв'язку з обранням їх до складу виборних профспілкових органів, після закінчення строку їх повноважень надається попередня робота (посада) або за згодою працівника інша рівноцінна робота (посада).
 
Залишаючи рішення районного суду без змін, апеляційний суд погодився з висновком районного суду, що гарантії, які надає частина четверта статті                252 КЗпП України, членам профспілкового органу, в даному випадку не застосовуються, оскільки вказаною статтею визначено, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби), додатково посилаючись на зміст частини четвертої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», яка має аналогічний зміст.
З огляду на те, що профспілковий орган продовжував свою роботу після виведення з його складу ОСОБА_4, тому визначені частиною четвертою статті 252 КЗпП України гарантії не розповсюджуються на ОСОБА_4 та не обмежують можливість його звільнення з ініціативи роботодавця на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно встановили законність звільнення  ОСОБА_4 за таких обставин на підставі частини четвертої статті 252 КЗпП України.
 
З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким суди надали належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд робить висновок про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29—30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті                 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах трудового законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Р. А. Лідовець

І.
А. Воробйова

Г.
В. Кривцова