Постанова                                   
Іменем України
 
19 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 490/9364/16-ц
провадження № 61-15636 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Миколаївський академічний український театр драми та музичної комедії,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 
28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2016 року Миколаївський академічний український театр драми та музичної комедії звернувся до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради про виселення із службового приміщення.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 02 серпня 1999 року 
№ 466-р, Управлінням капітального будівництва обласної державної адміністрації за договором купівлі-продажу від 27 серпня 1999 року було придбано та зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з наступною передачею зазначеного жилого приміщення на баланс позивача.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про включення житлових приміщень до складу службових і надання службових приміщень» від 22 жовтня 1999 року № 624 зазначену квартиру включено до складу службових приміщень та видано спеціальний ордер на вселення від 07 лютого 2000 року ОСОБА_3 , як артисту-вокалісту вищої категорії, у складі сім`ї три особи - він, дружина ОСОБА_1 та малолітній син ОСОБА_2 
 
15 серпня 2000 року ОСОБА_4 припинив трудові відносини з Миколаївським академічним українським театром драми та музичної комедії, перейшов працювати до іншого театру в іншому місті та виїхав із службового приміщення.
 
Відповідач ОСОБА_1 працювала у Миколаївському академічному українському театрі драми та музичної комедії з 14 грудня 1999 року по 29 жовтня 2001 року на посаді артистки-вокалістки 1 категорії, з 01 серпня 2003 року по 17 вересня 2013 року на посаді артистки-вокалістки вищої категорії неповний робочий день за сумісництвом.
 
04 квітня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.
 
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008 року ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , на підставі якого 16 жовтня 2008 року його було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
 
Ураховуючи припинення трудових відносин з наймачем жилого приміщення, дирекцією Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії, ОСОБА_1 були направлені повідомлення від 10 вересня 2002 року № 219 та від 30 вересня 2013 року № 01-15/219 про звільнення службового житла.
 
У листопаді 2013 року Миколаївський академічний український театр драми та музичної комедії звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 з неповнолітнім сином ОСОБА_2 із службового жилого приміщення. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року позов Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії задоволено, виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Однак рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року зазначене судове рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 125 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), оскільки вона є одинокою матір`ю, з якою проживає неповнолітній син.
 
Посилаючись на те, що на дату звернення до суду із зазначеним позовом 
ОСОБА_2 досяг повноліття, а тому відпали підстави, що унеможливлюють виселення відповідачів із спірного службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, а також на те, що право відповідачів на користування службовим приміщенням є похідним від права наймача ОСОБА_4 , право користування якого припинено за рішенням суду, позивач просив виселити  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року позов Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до положень статті 125 ЖК Української РСРне може бути виселено із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, та одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Оскільки ОСОБА_1 пропрацювала у Миколаївському академічному українському театрі драми та музичної комедії більше 13 років, а разом з нею у спірній квартирі зареєстрований її син 
ОСОБА_2 , відповідачів не може бути виселено із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії задоволено частково, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено.
 
Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення, зважаючи на те, що вона пропрацювала у Миколаївському академічному українському театрі драми та музичної комедії понад 13 років. За наявності визначених статтею 125 ЖК Української РСР гарантій, що унеможливлюють виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, посилання позивача на те, що право користування ОСОБА_1 службовою квартирою є похідним від права користування особи, якій вона надавалася, не має правового значення для вирішення спору за відсутності запропонованого їй іншого жилого приміщення.
 
Оскільки ОСОБА_2 , як колишній член сім`ї особи, яка у зв`язку з трудовими відносинами отримала службове житло, не входить до числа осіб, які відповідно до положень статті 125 ЖК Української РСР не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення, його право користування службовим житлом є похідним, а тому з втратою права користування службовим  приміщенням особою, якій таке право було надано, ОСОБА_2 підлягає виселенню із службової квартири без надання іншого жилого приміщення.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 
28 березня 2017 року у частині задоволених позовних вимог про його виселення, та залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що задовольняючи вимоги Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії про його виселення із спірного жилого приміщення, апеляційний суд не урахував, що з дати набрання чинності рішенням Центрального районного суду 
м. Миколаєва від 27 червня 2008 року про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування службовим житлом, його мати ОСОБА_1 стала фактичним і законним наймачем спірної квартири. 
 
Положення статті 125 ЖК Української РСР передбачають виняток із загального правила закріпленого статтею 124 ЖК Української РСР про виселення особи, яка припинила трудові відносини з підприємством, з усіма членами її cім`ї, а тому оскільки він є членом сім`ї ОСОБА_1 , яка на законних підставах користується житловим приміщенням, а не особи, яка отримала ордер на зайняття такого приміщення на період його роботи та в подальшому втратила право користування зазначеним жилим приміщенням, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії щодо його виселення із спірного житлового приміщення.
 
Крім того зазначав, що за наявності рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року у справі між тим ж сторонами, про той же предмет, і з тих же підстав набрало законної сили, апеляційний суд безпідставно не вирішив питання про закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦК України, та не звернув увагу на порушення позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права.
 
У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу представник Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії Сорочан Є. В. просила залишити рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 
28 березня 2017 року без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Зазначала, що право заявника на користування службовим жилим приміщенням є похідним від права ОСОБА_4 , якому в установленому законом порядку було видано спеціальний ордер на користування службовим жилим приміщенням на період його роботи, та який припинив трудові відносини з позивачем у 2000 році, а тому на ОСОБА_2 , як колишнього член сім`ї наймача службового приміщення, не розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 125 ЖК Української РСР, а відтак він підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
30 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до 
ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення не оскаржується, а тому у цій частині у касаційному порядку не переглядається.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами установлено, що на виконання розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 02 серпня 1999 року № 466-р, Управлінням капітального будівництва обласної державної адміністрації за договором купівлі-продажу від 27 серпня 1999 року придбано та зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з наступною її передачею на баланс Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 жовтня 
1999 року № 624 «Про включення житлових приміщень до складу службових і надання службових приміщень», квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 31,2 кв. м, включено до складу службових жилих приміщень.
 
07 лютого 2000 року ОСОБА_4 на сім`ю із 3 осіб - він, дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , видано спеціальний ордер № 001641 на право вселення у квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 
31,2 кв. м, та складено акт від 07 лютого 2000 року про передачу зазначеного службового жилого приміщення артисту театру ОСОБА_4 і членам його сім'ї.
 
ОСОБА_3 працював у Миколаївському академічному українському театрі драми та музичної комедії на посаді артиста-вокаліста вищої категорії з 
17 листопада 1998 року по 15 серпня 2000 року. Наказом № 49-К від 15 серпня 2000 року його звільнено з роботи за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України 
 
04 квітня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2008 року ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до довідки ТОВ «Центральний - 1» від 15 листопада 2013 року у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
 
Відповідач ОСОБА_1 працювала у Миколаївському академічному українському театрі драми та музичної комедії з 14 грудня 1999 року по 29 жовтня 2001 року на посаді артистки-вокалістки 1 категорії, з 01 серпня 2003 року по 17 вересня 
2013 року на посаді артистки-вокалістки вищої категорії неповний робочий день за сумісництвом, а всього перебувала у трудових відносинах з позивачем понад 13 років.
 
Після звільнення ОСОБА_1 з роботи, у листопаді 2013 року Миколаївський академічний український театр драми та музичної комедії звернувся до суду із позовом про виселення її з неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 із службової квартири без надання іншого жилого приміщення. 
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року позов Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії задоволено, виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року зазначене вище рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до статті 125 ЖК Української РСР, ОСОБА_1 не може бути виселено із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки вона є одинокою особою з неповнолітнім сином, який проживає разом з нею та пропрацювала у театрі більше 13 років. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4  підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. 
 
За змістом частини другої статті 61 ЖК Української РСР, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем та житлового-експлуатаційною організацією (а в раз її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер, у письмовій формі укладається договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.
 
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Право членів сім`ї наймача на користування службовим жилим приміщенням є похідним від наявності зазначеного права у наймача.
 
Згідно статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
 
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема,осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення із службового житлового приміщення ОСОБА_2 , та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про задоволення таких вимог Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії, апеляційний суд виходив з того, що  ОСОБА_2 не відноситься до переліку осіб, яких не може бути виселено із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення, а тому він, як колишній член сім`ї наймача ОСОБА_4 , підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. 
 
Зазначеного висновку апеляційний суд дійшов без урахування рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року, яким було встановлено, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 
 
Установивши, що  ОСОБА_4 належить до переліку осіб (пропрацювала у позивача понад десять років), яких не може бути виселено зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції з урахуванням преюдиційних обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2014 року, дійшов правильного висновку, що вона та член її сім'ї ОСОБА_2 не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_1 .
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 , яке відповідає вимогам закону, рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 
09 лютого 2017 року.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року у частині вирішених позовних вимог Миколаївського академічного українського театру драми та музичної комедії до ОСОБА_2 про виселення із службового приміщення скасувати, залишити у цій частині в силірішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                О. В. Ступак
Судді:                                                                           І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко