ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/1169/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Пількова К. М., Зуєва В. А.,

за участю секретаря судового засідання:  Мартинюк М. О.,

за участю представників:
позивача -Абросімов С. С.,
відповідача - Гончаренко Є. В., Ільченко І. В.,
прокуратури - Волошенюк О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 (колегія суддів: Калатай Н. Ф., Зубець Л. П., Мартюк А. І.) і рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 (суддя Літвінова М. Є.) у справі 

за позовом Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України    
про стягнення 1 301 945,73 грн,

за участю Військової прокуратури Центрального регіону України, 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" (далі - Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про стягнення збитків у розмірі 1 301 945,73 грн. 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не забезпечив доставку цінних відправлень Банку, а саме золотовалютних цінностей, переданих для доставки в іншу філію позивача у м. Запоріжжя на виконання укладеної між позивачем та відповідачем Генеральної угоди № 38-13/К від 09.12.2013 (далі - Угода), що призвело до завдання відповідачем збитків у розмірі 2  608  266,71 грн. Відповідач виплатив позивачу суму завданих збитків частково у розмірі 1 306     320,98 грн, у зв`язку з чим сума збитків у розмірі 1  301  945,73 грн залишилася несплаченою відповідачем, що і стало підставою для звернення Банку з позовом у цій справі. 

2. Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

2.1. Справа № 910/1169/17 розглядалася господарськими судами неодноразово. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 у справі № 910/1169/17, відмовлено у задоволенні позову Банку до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про стягнення збитків у розмірі 1 301 945, 73 грн.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій обґрунтовували свої рішення тим, що відповідач мав право укласти з позивачем угоду, за якою взяв на себе зобов`язання організовувати і забезпечувати за замовленнями позивача доставку цінних відправлень позивача, та не мав обов`язку перевіряти всі без виключення поштові відправлення з оголошеною цінністю, передані для пересилання позивачем. Тому дійшли висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт протиправних дій відповідача при виконанні ним договірних зобов`язань у розумінні вимог законодавства та умов Угоди.

2.3. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що  позивачем не доведено протиправну поведінку відповідача як умову настання цивільно-правової відповідальності у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Також суди зазначили про відсутність підстав вважати, що збитки, яких позивач зазнав, є наслідком дій самого позивача, а відтак, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданими позивачу збитками.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 і рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/1169/17, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернувся Банк з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №  910/1169/17 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення збитків у розмірі           1 301 945, 73 грн задовольнити у повному обсязі. 

3.2. Банк у касаційній скарзі зазначає, що не погоджується з судовими рішеннями господарських судів попередніх інстанцій у зв`язку з незастосуванням судами статті 18 Закону України "Про поштовий зв`язок" та неправильним тлумаченням статті 614 Цивільного кодексу України. 

3.3. У відзиві на касаційну скаргу заступник військового прокурора Центрального регіону України просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій без змін. Зокрема, заступник військового прокурора Центрального регіону України зазначає, що доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій не застосували статтю 18 Закону України "Про поштовий зв`язок" не знаходять свого підтвердження, оскільки абзацом 3 частини 6 зазначеної статті передбачено, що оператор не несе матеріальної відповідальності за поштові відправлення, якщо нестача або пошкодження вкладення поштового відправлення сталися внаслідок порушення відправником встановлених законодавством України правил щодо обмежень у пересиланні предметів та речей.  

3.4. У відзиві на касаційну скаргу Головне управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій без змін. Зокрема, Головне управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України зазначає про відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.  

4.  Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що  09.12.2013 між Головним управлінням Державної фельд`єгерської служби України (виконавець) та Банком (замовник) укладено Угоду, за умовами якої відповідач за замовленнями позивача зобов`язується організовувати і забезпечувати доставку цінних відправлень замовника (далі - відправлення) на умовах, вказаних в Угоді. 

4.2. Згідно з пунктом 5.1 Угоди виконавець зобов`язався прийняти відправлення замовника відповідно до пункту 2.2 та статті 3 Угоди і доставити відправлення замовника до пункту призначення у строк, передбачений пунктом 2.3 Угоди. Під час доставки відправлень замовника виконавець зобов`язаний забезпечити їх збереження та конфіденційність.

4.3. Замовник, у свою чергу, зобов`язаний оформити відправлення відповідно до пунктів 3.1 - 3.5 Угоди (пункт 5.2.1 Угоди).

4.4. Згідно з пунктом 3.3 Угоди на відправлення, які передаються виконавцю, замовник виписує три примірники реєстру встановленої форми. Перший та другий примірники реєстру подаються разом з відправленням виконавцю, а третій, з підписом і печаткою виконавця, залишається у замовника. При оформленні реєстру замовник повинен обов`язково вказувати в реєстрі номер цього Договору.

4.5. В пункті 2.4 Угоди сторони погодили, що термін доставки відправлень по території України від замовника до одержувача встановлюється в 2 доби,  не враховуючи день приймання відправлення виконавцем, а також вихідні та святкові дні.

4.6. Судами установлено, що відповідно до реєстру № 1 на кореспонденцію від 15.11.2016 позивачем через Головне управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України було направлено цінності до Дирекції Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в місто Запоріжжя оголошеною вартістю 2  608  266,71 грн.

4.7. Також господарськими судами установлено, що 16.11.2016 було здійснено озброєний напад невідомих осіб на групу співробітників відповідача, які виконували доставку цінних відправлень за Угодою. В результаті озброєного нападу невідомі особи викрали цінності позивача, які направлялися з м. Києва до м. Запоріжжя відповідно до Реєстру № 1 від 15.11.2016.

4.8. Листом № 16983/19-01 від 28.12.2016 Банк звернувся до відповідача щодо відшкодування завданих збитків у зв`язку з невиконанням умов Угоди. 

4.9. Комісією Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 29.12.2016 складено акт про те, що Головним управлінням урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України передано, а Банком отримано частину матеріальних цінностей, які направлялися з м. Києва до м. Запоріжжя в рамках реалізації Угоди, відповідно до реєстру № 1 від 15.11.2016 та частково відшкодовано завдані матеріальні збитки в сумі                  1  306  320,98 грн.          

4.10. Відтак позивач звернувся із позовом про стягнення з відповідача збитків у розмірі 1 301 945,73 грн, завданих внаслідок втрати переданих йому цінностей.

5. Позиція Верховного Суду

5.1.  Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Предметом позову у справі є вимога про стягнення з відповідача збитків у розмірі 1  301  945,73 грн, завданих внаслідок втрати відповідачем переданих йому позивачем цінностей.

5.3. Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.4. Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами в ході виконання Угоди, правильно зазначив, що за своєю правовою природою укладений правочин є договором надання послуг.

5.5. Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

5.6. Відповідно до статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед замовником за порушення договору

5.7. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

5.8. Відповідно до частини 1 статті 626 та статті 629 Цивільного кодексу  України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

5.9. Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

5.10. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України", державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв`язку, Національної системи конфіденційного зв`язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв`язку спеціального призначення, урядового фельд`єгерського зв`язку, а також інших завдань відповідно до закону.

5.11. Приписами статті 5 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" установлено, що до загальної структури державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України входить, зокрема, головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку.

5.12. Частиною 1 статті 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" визначено, що головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України призначені для організації і забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, державних органів, органів місцевого самоврядування, органів військового управління та інших юридичних осіб відповідно до законодавства.

5.13. Пунктом 4 частини 1 статті 15 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" передбачено, що для забезпечення виконання покладених на неї обов`язків Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України має право надавати фізичним або юридичним особам на договірних засадах послуги, безпосередньо пов`язані із забезпеченням виконання покладених на Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України завдань, за переліком, визначеним Кабінетом Міністрів України. 

5.14. Нормами Порядку визначення вартості та надання платних послуг Головним управлінням та підрозділами урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 29.09.2016 № 600, установлено особливості визначення вартості та надання Головним управлінням та підрозділами урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України платних послуг державним органам, органам місцевого самоврядування та іншим юридичним особам відповідно до пункту 5 частини 5 та пункту 4 частини 6 статті 10 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України", Переліку платних послуг, що надаються Головним управлінням та підрозділами урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1105.

У вказаному Порядку визначено, зокрема, наступні терміни:
- замовник - державний орган, орган місцевого самоврядування та інші юридичні особи, яким надаються платні послуги із забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком на договірних засадах;
- цінне відправлення - відправлення з оголошеною цінністю, визначеною замовником, яке прийняте для доставки Головним управлінням та підрозділами урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

5.15. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1105 затверджено Перелік платних послуг, що надаються Головним управлінням та підрозділами урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, серед якого зазначено, зокрема, доставку кореспонденції та/або цінних відправлень співробітником Головного управління та підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку з прийманням у приміщенні замовника за його заявою: без використання автотранспортних засобів Головного управління та підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку; з використанням автотранспортних засобів Головного управління та підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку.

5.16. Статтею 2 Закону України "Про поштовий зв`язок" визначено, що відносини у сфері надання послуг поштового зв`язку регулюються Конституцією України, цим та іншими законами України і прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Діяльність у сфері надання послуг поштового зв`язку спеціального призначення (фельд`єгерського і спеціального зв`язку) провадиться відповідно до законодавства України.

5.17. Відповідно до статті 1 Закону України "Про поштовий зв`язок" поштовий зв`язок спеціального призначення - складова частина поштового зв`язку України, призначена для надання послуг поштового зв`язку окремим категоріям користувачів.

5.18. Статтею 1 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" установлено, що спеціальний зв`язок - зв`язок, що забезпечує передачу секретної та/або службової інформації шляхом застосування відповідних організаційних та технічних заходів; система спеціального зв`язку - сукупність обладнання, засобів, комплексів та систем обробки, передачі, технічного та криптографічного захисту інформації, що організаційно, технічно та функціонально поєднані в єдине ціле, призначена для забезпечення користувачів спеціальним зв`язком; засіб спеціального зв`язку - апаратний, апаратно-програмний засіб, який призначений для обробки інформації з обмеженим доступом у складі системи спеціального зв`язку, але не реалізує криптографічних перетворень інформації.

5.19. Із аналізу наведених положень законодавства, місцевий та апеляційний господарські суди правильно зазначили, що фельд`єгерський зв`язок входить до системи поштового зв`язку України і регулюється нормами Закону України "Про поштовий зв`язок" з урахуванням особливостей, передбачених нормами спеціального законодавства, а діяльність у сфері фельд`єгерського зв`язку провадиться відповідно до законодавства України.

5.20. Таким чином, укладення сторонами Угоди було спрямоване на отримання позивачем послуг з доставки цінних відправлень відповідачем, на якого покладався обов`язок організувати і забезпечити доставку цінних відправлень позивача, забезпечивши їх збереження та конфіденційність.

5.21. За змістом статті 13 Закону України "Про поштовий зв`язок" оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.

5.22. Відповідно до пункту 30 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила) у внутрішніх поштових відправленнях пересилаються предмети, не заборонені для пересилання.

5.23. Згідно з пунктом 57 Правил сума оголошеної цінності внутрішнього поштового відправлення не повинна перевищувати фактичної вартості вкладення та можливих витрат на відновлення документів, що пересилалися, у разі їх втрати.

5.24. Відповідно до пункту 60 Правил внутрішні поштові відправлення з позначкою "Звіт" (листи та бандеролі з оголошеною цінністю, посилки), а також поштові відправлення з вкладенням дорогоцінних металів, ювелірних виробів і нумізматичних монет та їх колекцій подаються для пересилання лише з описом вкладення.

5.25. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, пунктом 5.2.1. Угоди саме на позивача покладено обов`язок оформити відправлення відповідно до пунктів 3.1.-3.5. цієї Угоди.

5.26. Згідно з пунктом 3.1. Угоди Виконавець приймає для доставки відправлення граничним розміром: посилки - 20х30х40 (см), вагою до 10 кг, пакети 5х25х35 (см), вагою до 2 кг.

5.27. Упаковка відправлень повинна забезпечувати збереження вкладеного і виключати доступ до нього (пункт 3.2. Угоди).

5.28. При цьому, пунктом 5.3.3 Угоди визначено, що виконавець залишає за собою право в присутності представника замовника і представника компетентних органів провести перевірку вкладеного у випадках передбачених чинним законодавством.

5.29. Отже, як правильно зазначено господарськими судами попередніх інстанцій, із пунктів Угоди вбачається, що позивачем надавалися цінні посилки запакованими і відповідач лише в окремих випадках міг перевіряти вміст відправлень.

5.30. Оскільки попередні судові інстанції установили, що наявний в матеріалах справи Опис № 08 цінностей в іноземній валюті (банківський метал) від 15.11.2016 складений позивачем в односторонньому порядку і не містить відомостей про перевірку змісту вкладеного відповідачем, Верховний Суд вважає привальним висновок  судів про неналежність зазначеного доказу. 

5.31. При цьому господарськими судами установлено, що належних доказів на підтвердження перевірки вкладеного та складання опису матеріали справи не містять.

5.32. Підпунктом 7.1.1. Угоди визначено, що виконавець несе матеріальну відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі за рішенням суду.

5.33. Крім того, господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що за фактами нападів на військовослужбовців фельд`єгерського зв`язку, внаслідок яких були викрадені надані позивачем відправлення, комісією, створеною Головним управлінням урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, було проведені службові розслідування щодо належного виконання службових обов`язків, які завершено складенням Актів службового розслідування № 21 від 15.12.2016, № 13 від 13.08.2018.

5.34. Верховний Суд погоджується з висновками господарських судів поперередніх інстанцій про те, що вказані акти є лише внутрішніми документами Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та не можуть вважатися такими, що встановлюють чи спростовують вину його службових осіб, оскільки відповідно до частини 1 статті 17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

5.35. При цьому, судами установлено, що матеріали справи не містять доказів установлення в судовому порядку обставин порушення службовими особами відповідача вимог законодавства при виконанні ними службових обов`язків під час доставки відправлення за спірною Угодою, що мають ознаки кримінального правопорушення.

5.36. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

5.37. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

5.38. Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

5.39. За приписами статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

5.40. Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Відповідно до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

5.41. Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрату або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 Господарського кодексу України).

5.42. Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.  

5.43. Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд, перш за все, повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу майнової відповідальності. Водночас господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 623 Цивільного кодексу України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).

5.44. Господарськими судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що у цій справі спір стосується саме відшкодування збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

5.45. При цьому місцевий та апеляційний господарські суди правильно зазначили, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

5.46. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстав кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

5.47. Водночас чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.

5.48. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу  України).

5.49. Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування збитків необхідно виходити з того, що збитки підлягають відшкодуванню за умови безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями особи, яка їх завдала та завданими збитками. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Визначаючи розмір заподіяних збитків внаслідок порушення господарських договорів, до уваги беруться вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Відповідач, в свою чергу, повинен довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають прямі збитки, що стали безпосереднім та невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

5.50. Проте у даному випадку позивачем не доведено протиправну поведінку відповідача як умову настання цивільно-правової відповідальності у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. З огляду на це відсутні підстави вважати, що збитки, яких позивач зазнав, є наслідком дій відповідача, а відтак, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданими позивачу збитками.

5.51. Ураховуючи викладені норми законодавства та умови пункту 7.1.1.Угоди, яким передбачено, що виконавець несе матеріальну відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі за рішенням суду. Тому Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що в даному випадку у позивача відсутнє право вимагати від відповідача відшкодування збитків з огляду на відсутність факту, який би свідчив, що понесені майнові втрати позивача зумовлені протиправними діями відповідача і всупереч вжитих ним заходів були невідворотним результатом порушення саме відповідачем свого зобов`язання за Угодою.  

5.52. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій у вказаній справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1.  Відповідно до   статті 236 Господарського процесуального кодексу України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2.  Частиною 2   статті 287 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі  статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3.  За змістом пункту 1 частини 1  статті 308 Господарського процесуального кодексу України    суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4.  Відповідно до частини 1  статті 309 цього Кодексу  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5.    З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що постанова і рішення господарських судів попередніх інстанцій у цій справі ухвалені із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

6.6.  Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом  статті 300 Господарського процесуального кодексу України  не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим відсутні  підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у справі  № 910/1169/17.

7. Розподіл судових витрат

7.1.  Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14  статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
  
Керуючись статтями  300,   301, пунктом 1 частини 1 статті   308, статтями  309,   314,   315,  317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" залишити без задоволення.

2.  Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №  910/1169/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Н. О. Багай

Судді                                                                                                    К. М. Пільков     

                                                                                                    В. А. Зуєв