Постанова
Іменем України
03 липня 2019 року 
м. Київ
справа № 757/38720/14-ц 
провадження № 61-9969св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк",
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року у складі судді Антонюка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
18 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про розірвання договорів депозитних вкладів, стягнення коштів за договорами та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що 06 жовтня 2009 року (чотири договори), 06 квітня 2010 року і 09 березня 2011 року (три договори) між позивачем і відповідачем укладено вісім договорів депозитного вкладу, згідно з якими в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться у м. Ялта філії Кримського регіонального управління ПАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_1 відкрито рахунки за цими договорами, відповідно до яких позивач передала ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі: 155,95 Євро, 311,25 доларів США, 31,50 Євро, 78,00 доларів США, 16000,00 грн, 7792,64 доларів США, 3108,24 Євро і 74707,00 грн для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов`язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних. Додаткові угоди не укладалися. Сторони вказані договори виконували. Строк дії вказаних договорів закінчився. Позивач звернулася до банку із заявою про повернення їй вказаних сум депозитних вкладів. Отримавши відмову відповідача, вважає, що її права порушено. На неодноразові звернення позивача та її представника до відповідача щодо повернення їй вказаних сум отримано відмову. Позивачу завдано майнову та моральну шкоду. Вона повторно звернулася до відповідача з проханням  повернути їй гроші та виплатити відсотки, але отримала відмову. Спір у добровільному порядку не вирішено. Вважає дії банку протиправними. Позивач просила розірвати вказані договори, повернути банківські вклади з нарахованими відсотками і відшкодувати моральну шкоду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року в позові відмовлено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо укладення договорів та внесення грошових сум на рахунки банку, не доведено дотримання позивачем порядку звернення до банку із заявою про повернення вкладів, а ПАТ КБ «ПриватБанк» не може відповідати за договорами банківських вкладів, укладеними на території АР Крим,  до припинення її окупації. Крім того, суд першої інстанції вважає, що виплати позивачу за її рахункам має здійснити автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»), яка створена Російською Федерацією, і до якої позивач не зверталася, отже, на сьогодні спору немає.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 квітня 2016 року справу повернуто на новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що належних та допустимих доказів, які підтверджують між позивачем та відповідачем  правовідносини банківського вкладу, внесення позивачем грошових сум на зазначені нею рахунки, суду не надано. Суду першої інстанції не надано оригінали договорів, квитанцій або іншого документа на підтвердження між позивачем і банком правовідносин  банківського вкладу та наявність на час звернення до суду грошових сум на рахунках позивача, відкритих на підставі зазначених позивачем договорів. Надання оригіналів вказаних документів до суду апеляційної інстанції не обгрунтовано підставами, які визначені частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У жовтні 2016 року  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
30 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
20 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій проігноровано положення частини другої статті 64 ЦПК України 2004 року, а саме: не перевірено в матеріалах справи клопотання особи, яка бере участь у справі, про надання оригіналів письмових доказів, вимоги суду про їх надання позивачем та право позивача подавати письмові докази в копіях. 
Крім того, судом апеляційної інстанції не розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, чим обмежено її право на отримання доказів, в отриманні яких у неї виникли труднощі.
Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунках, не допускається. На звернення позивача до відповідача із заявою про переведення депозиту з АР Крим до Києва, грошові кошти не було повернуто, а посилання судів на те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про розірвання депозитних договорів, вважає обмеженням своїх прав, що призвело до неправильних висновків судами першої та апеляційної інстанцій.
Суди не звернули увагу на підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням її прав. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 06 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) укладено чотири договори: № SAMDN01000707862033 (Вклад «Приват-вклад»), № SAMDN01000707861821 (Вклад «Приват-вклад»), № SAMDN80000707862553 (Вклад «Копилка») та № SAMDN80000707862983 (Вклад «Копилка»), згідно з якими позивач передала банку грошові кошти відповідно в розмірі 155,95 Євро; 311,25 доларів США; 31,50 Євро, 78,00 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов`язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу відповідно за ставкою 6% та 12,25% річних.
06 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) укладено договір № SAMDN80000710077015 (Вклад «Копилка»), відповідно до якого позивач передала банку грошові кошти в розмірі 16000,00 грн. для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов`язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою 19,25% річних.
09 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) було укладено три договори (заяви) на оформлення вкладу Стандарт зі щомісячною виплатою процентів: № SAMDN25000714645435, № SAMDN25000714644495 та №  SAMDN25000714645213 , згідно з якими ОСОБА_1 передала банку грошові кошти відповідно в розмірі: 74707,00 грн.; 3108,24 Євро та 7792,64 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов`язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу відповідно за ставкою 14%, 7,5% та 8,5% річних.
На підставі договорів депозитних вкладів банк видав позивачу ощадні електронні книжки та відкрив особові рахунки, грошові кошти внесено позивачем на підставі платіжних доручень та квитанцій, додатків до договорів-доручень.
05 травня 2014 року позивач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій просила зняти обмеження з її рахунків та вивести їх з АР Крим на обслуговування до інших відділень банку на материковій території України, оскільки вона позбавлена можливості вирішувати всі свої фінансові проблеми. Вона отримала відповідь про неможливість задоволення її вимог у зв`язку з припиненням діяльності банку на території Криму, а відшкодування майнової шкоди в результаті тимчасової окупації покладається на державу, що здійснює окупацію.
Відповідно до ксерокопії довідки Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2014 року № 317225800 ОСОБА_1 має у банку рахунки, на яких станом на 23 травня 2014 року знаходяться грошові кошти: рахунок № НОМЕР_1 - 24,75 доларів США; рахунок № НОМЕР_2 - 23,69 Євро; рахунок № НОМЕР_3 - 3139,11 Євро; рахунок №  НОМЕР_4 - 7 897,16 доларів США: рахунок № НОМЕР_5 - 79 135,02 грн; рахунок № НОМЕР_6 - 154 551,26 грн; рахунок № НОМЕР_7 - 3389,23 євро; рахунок № НОМЕР_8 - 13578,50 доларів США, виготовлена Операційним центром NPS. Довідка підписана начальником департаменту з координації роботи з клієнтами Кримського регіонального управління, підпис якого завірений малою печаткою банку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, який підтверджує розмір вкладу, заборгованість за вкладом та відсотках, не містить повні дані щодо номерів рахунків та вкладу. Довідка виготовлена 23 травня 2014 року, а згідно нормативних актів Національного банку України з 06 травня 2014 року діяльність Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» припинена.
Апеляційним судом також встановлено, що позивач не зверталась із заявою до банку про розірвання депозитних договорів, а заява про можливість переведення депозиту з АР Крим до Києва не є вимогою про розірвання договорів, а тому у банку не виникло зобов`язання щодо повернення вкладів.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 2 ЦПК України 2004 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
При вирішенні питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.
Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час -час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Такі висновки відповідають правовим висновкам щодо застосування зазначених у заяві норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16.
Суд першої інстанції відмовив у позові з тих підстав, що уматеріалах справи відсутні оригінали договорів банківських вкладів та квитанцій про внесення грошових коштів і вони позивачем не надавалися для дослідження під час судового засідання суду. Крім того, позивач не надала суду належних та допустимих доказів відкриття депозитних рахунків у відповідача, знаходження залишку спірних грошових сум на депозитних рахунках на час розгляду справи. Позивачем належним чином не доведено дотримання порядку звернення до банку із заявою про повернення грошових вкладів.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що викладені  у сукупності факти свідчать, що зобов`язання за договорами з ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеними працівниками філії Кримське регіональне управління ПАТ КБ "ПриватБанк" виконує АНО "ФЗВ" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь. Тому ПАТ КБ "ПриватБанк" фактично є неналежним відповідачем у справі, до АНО "ФЗВ" позивач не зверталася, а ця організація не відмовляла позивачу у видачі вкладу, отже, спору немає.
Із змісту рішення суду першої інстанції випливає, що суд відмовив у позові із таких підстав: недоведення позовних вимог, відповідач є неналежний, відсутній спір. Такі висновки суду першої інстанції є суперечливими і взаємовиключними, не відповідають нормам матеріального права з огляду на таке.
Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі -  Закон) банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.
Банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України (частина перша статті 33 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.
Тому посилання суду першої інстанції, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем, а зобов`язання за договорами виконує АНО "ФЗВ" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь, не відповідає зазначеним вище нормам матеріального права.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що належних та допустимих доказів, які підтверджують в установленому законному порядку між сторонами правовідносини банківського вкладу, внесення позивачем грошових сум на зазначені ним рахунки, суду не надано. Оригінали договорів, квитанцій або іншого документа, на підтвердження існування між сторонами правовідносин банківського вкладу та наявність на рахунках позивача грошових коштів не надано суду першої інстанції, а надання оригіналів вказаних документів до суду апеляційної інстанції не обґрунтовано підставами, які визначені частини другої статті 303 ЦПК України.
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції нею надано оригінали усіх письмових доказів, які витребовував апеляційний суд, а також тих, копії яких знаходяться у матеріалах справи.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основполоджних свобод гарантує право на справедливий розгляд справи протягом розумного строку. Верховенство права та належне здійснення правосуддя єосновоположними елементами права на справедливий суд.
Із матеріалів справи випливає, що справа розглядалася судами неодноразово.
Згідно із частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у листопаді 2015 року позивач надавала суду оригінали спірних договорів та ощадних електронних книжок, платіжних доручень, додатків до договорів-доручень, квитанцій, клієнтські виписки за договорами.
У матеріалах справи є копії письмових доказів, які завірені суддею (а. с. 219, 237, 239, 242, 243, 247, 250, 251, 252, 254, 255, 257, 258, 260.261, 262, т.1).
Розглядаючи справу, після скасування судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду від 18 листопада 2015 року, апеляційний суд  у судовому рішенні зазначив, що надання оригіналів вказаних документів до суду апеляційної інстанції не обґрунтовано підставами, які визначені частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року. Проте суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що оригінали доказів позивачем раніше надавалися апеляційному суду, він взяв їх до уваги, надавав їм оцінку, а також підстави скасування рішення  апеляційного суду судом касаційної інстанції.
Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з првав людини сторони у справі мають право надати суду зауваження, які вони вважають важливими у справі. Це право можна вважати ефективним тільки за умови, що зауваження були «заслухані», тобто відповідно розглянуті судом. Тобто, «суд» має проводити належний розгляд поданих документів і доказів, та наведених сторонами аргументів і доказів (Kraska v. Switzerland (Краска проти Швейцарії), § 30; (Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), Perez v. France (Перез проти Франції), § 80); спосіб затосування статті 6 § 1 до проваджень у апеляційному суді залежить від специфічних ознак цих проваджень; необхідно враховувати провадження загалом у встановленому національним законодавством порядку, а також роль, яку відіграють у розгляді проваджень апеляційні суди (Helmers v. Sweden (Гелмерс проти Швеції), § 31).
З огляду на обставини цієї справи, Верховний Суд зазначає, що неприйняття апеляційним судом оригіналів доказів, наданих позивачем на обгрунтування своїх позовних вимог, не забезпечувало виконання гарантій, визначених  пунктом 1 статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Не можна погодитися із рішенням суду першої інстанції, який належним чином не встановив обставини справи, не надав належну оцінку доказам у справі, керувався законодавством Російської Федерації, дійшов суперечливих висновків щодо підстав відмови у позові.
Крім того, зазначивши, що для отримання коштів клієнт банку має особисто звернутися до відділення банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку зверненню до суду із позовом до банку про розірвання договорів банківського вкладу, не з`ясував, чи свідчить звернення позивача до банку через суд про дотримання порядку повернення коштів за договорами банківського вкладу.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту першого частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не грунтуються на засадах верховенства права,  не є законними і обґрунтованими (стаття 263 ЦПК України),ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня  2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                               В. О. Кузнєцов
                                                                                                          А. С. Олійник
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          Г. І. Усик