Постанова                                    
Іменем України                     
 
14 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/1898/16-ц
провадження № 61-28618св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,       
     
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва                   від 24 травня 2016 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст заяви
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 15 796,04 грн заборгованості за кредитним договором, укладеним 19 квітня 2012 року між сторонами, яка складається з: 9 705,95 грн заборгованості за кредитом,                           4 761,71 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 100 грн заборгованості з пені та комісії,  500 грн штрафу (фіксована частина), 728,38 грн штрафу (процентна складова) та 1 378,00 грн судового збору.
В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що за умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 19 квітня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, грошові кошти своєчасно не повернула, відсотки за користування кредитом не сплатила, внаслідок чого станом на 30 листопада 2015 утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Дніпровський районний суд м. Києва заочним рішенням від 24 травня 2016 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю заявлених банком позовних вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 22 лютого 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишив без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови та Правила надання банківських послуг у ПРИВАТБАНК та довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів льготного періоду» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, враховуючи, що вони не підписувались ОСОБА_1 , не мають терміну складення, строку їх дії, а пам`ятка клієнта, що за позицією позивача є складовою договору, взагалі відсутня.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
У  касаційній  скарзі,  поданій  02  серпня  2017  року до Вищого спеціалізованого 
суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва                   від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого           2017 року, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Укладаючи кредитний договір відповідач не мав сумнівів щодо його розумності та справедливості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Платіжна карта є лише інструментом, за допомогою якого відповідач може зняти грошові кошти через банкомати та термінали. Проте, грошові кошти також можуть бути отримані без використання платіжної карти, наприклад, через касу ПРИВАТБАНКА надавши відповідне посвідчення особи або через банкомат за допомогою фінансового номеру телефона.
Суди не надали належної уваги розрахунку заборгованості за кредитним договором в якому чітко видно, що відповідач не лише знімала але й повертала кредитні кошти в рахунок отриманого кредиту, останній платіж нею здійснено              30 листопада 2015 року в сумі 500 грн, що в свою чергу доводить отримання відповідачем як картки так грошових коштів за укладеним кредитним договором.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку  за  правилами,  що  діють після набрання чинності цією
 редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 19 квітня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», за умовами якої оформила платіжну картку кредитка «Універсальна, 55 днів льготного періоду» та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 3 тис. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 %, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту сплати процентів в обумовлені у анкеті-заяві та Умовах та Правилах про надання банківських послуг, затверджених          06 березня 2010 року № СП-2010-256, строки, а також комісії, яка зазначена в Умовах кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 19 квітня 2012 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 квітня 2012 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 квітня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 січня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічну норму містить і частина шоста статті 81 ЦПК України.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Витяг з Тарифів банку на який також посилається позивач матеріали справи не містять.
Ураховуючи, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 квітня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, та правильно відмовив у задоволенні позовних вимог банку про стягнення 4 761,71 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 100 грн заборгованості з пені та комісії,  500 грн штрафу (фіксована частина), 728,38 грн штрафу (процентна складова), правильно встановивши фактичні обставини справи та надавши їх відповідну правову  оцінку.
З наведених підстав, Верховний Суд погоджується з висновками судів у вказаній частині та не приймає аргументи касаційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що банк довів, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів банку є складовою кредитного договору і що саме їх відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1                АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Отже, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1                4 761,71 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 100 грн заборгованості з пені та комісії,  500 грн штрафу (фіксована частина), 728,38 грн штрафу (процентна складова), підлягають залишенню без змін.
З висновками судів про відмову в задоволенні позову банку в частині стягнення тіла кредиту погодитися не можна з таких підстав.
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості ОСОБА_1 наданий банком на підтвердження заявлених ним вимог, за яким відповідач починаючи з 26 травня 2012 року активно користується кредитними грошовими коштами, в тому числі, здійснює платежі на повернення кредитних коштів.
Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов передчасних висновків про недоведеність заявлених банком у цій частині позовних вимог. 
У справі відсутні і заперечення відповідача щодо факту отримання кредиту в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення статей 303, 316 ЦПК України (в чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду редакції) не з`ясував належним чином фактичних обставин справи, а саме фактичний розмір отриманого відповідачем кредиту; не дослідив та не надав належної правової оцінки наданому банком розрахунку заборгованості, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та не навів доводи на підставі яких він спростовується; обмежився лише вказівкою на те, що позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови та Правила надання банківських послуг у ПРИВАТБАНК та довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів льготного періоду» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а тому дійшов необґрунтованих висновків про залишення рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення основної суми заборгованості в розмірі 9 705,95 грн  без змін.
Крім  цього,  25  грудня  2016  року  банк  до  апеляційного  суду  подав  заяву про долучення до матеріалів справи пояснень та копій документів на 16 аркушах на обґрунтування своїх доводів, однак апеляційний суд у порушення вимог статті 168 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи в апеляційному порядку редакції) за наслідками розгляду цієї заяви ухвалу не постановив, долучивши надані позивачем документи до матеріалів справи, оцінку їм не надав.
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній перебуває поза  визначеними  статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи в частині вирішення позову про стягнення основної суми заборгованості у розмірі 9 705,95 грн на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в частині залишення без змін заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року про відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 705,95 грн (тіло кредиту) скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва                      від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого                 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко                                                                                                                             
                                                                                                            В. М. Коротун