Постанова
Іменем України
01 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 456/44997/15
провадження № 61-26761св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Гулкевича О. В., ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з позовом, вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 20 грудня 2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 19 грудня 2002 року за № 387, та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вказаної квартири.
Позов мотивовано тим, що мати позивача - ОСОБА_2 , одружившись з відповідачем ОСОБА_4 , стала проживати разом з ним в квартирі АДРЕСА_1 . За цією адресою було зареєстроване її місце проживання. В подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвали шлюб.  
За час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_1 , який був зареєстрований у вказаній квартирі з моменту свого народження. За цією ж адресою також проживали відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та мати останніх - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_6 позивачу стало відомо про те, що вищевказана квартира була приватизована на підставі рішення виконкому Стрийської міської ради від 19 грудня 2002 року, на підставі чого ОСОБА_3 та           ОСОБА_4    20 грудня 2002 року видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно.  
03 грудня 2002 року мати позивача - ОСОБА_2 разом з позивачем, з невідомих причин за декілька днів до приватизації квартири були зняті з реєстраційного обліку з вказаною адресою, а після приватизації квартири, а саме - 04 березня 2003 року знову були зареєстровані у ній. 
Оскільки позивач був зареєстрований за вказаною адресою, то мав приймати участь у приватизації квартири і набути право власності на її частину. Разом з тим, під час приватизації житла було вчинено дії, спрямовані на усунення позивача від участі у приватизації, чим порушено вимоги частини першої статті 71 ЖК Українита частину другу статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Крім наведеного, позивач посилається на те, що трьохрічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК Україниним не пропущений, оскільки на час приватизації спірної квартири він був неповнолітнім та не міг самостійно захистити свої права і інтереси, а про порушення свого права дізнався після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.  
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позивача, як особу, що не проживала у спірній квартирі правильно не було зазначено у довідці про склад сім`ї при здійсненні її приватизації відповідачами. Позивач у період приватизації квартири (26 грудня 2002 року) не проживав у ній, у зв`язку з чим, позов задоволенню не підлягає. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.    
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 постійно проживав у спірній квартирі і це житло не залишав.
Суди не взяли до уваги та не з`ясували, що мати позивача - ОСОБА_2 на час спірних правовідносин, а саме в період грудень 2002 року по квітень 2003 року перебувала на роботі за кордоном в Республіці Польща, а тому позивач - ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі з бабусею ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим суд не з`ясував, за яких обставин               ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_1 були зняті з реєстраційного обліку у квартирі, оскільки ОСОБА_2 в цей час перебувала за кордоном.
Оскільки батьки позивача працювали за межами України, то позивач постійно проживав та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України,           статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов`язали право позивача, ОСОБА_1 , на приватизацію з фактом реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з його правом на житло та фактом проживання у квартирі.
Під час розгляду справи не здобуто доказів, що позивач - ОСОБА_1   змінював своє місце проживання. Разом з тим було доведено, що він постійно проживав і проживає у спірній квартирі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції           
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року         № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частина 2 статті 9 Житлового кодексу УРСР закріплює за громадянином право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.
Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Передача займаних квартир (будинків), здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають  у  цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх,заякими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) .
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. 
Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру. 
Відповідно до частини першої статті 5 цього Законудо членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Нормами ЦК УРСР та КпШС, що діяли на час оформлення приватизації, місцем проживання неповнолітніх визнається місце проживання їхніх батьків, та всі угоди укладають від їх імені батьки, як законні представники своїх малолітніх і неповнолітніх дітей. 
Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі.
Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначено Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству                  15 вересня 1992 року №56 (далі - Положення).
Пунктом 20 Положення передбачено: що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.
Пункт 21 цього Положення, передбачає, що у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. 
У справі, яка переглядається, суди установили, що у довідці про склад сім`ї, наданої для приватизації спірної квартири, позивача не було зазначено як зареєстровану у цій квартирі особу, або як такого, за яким зберігається право на житло. Батько позивача відповідач ОСОБА_4 ще до розірвання 05 грудня 2002 року шлюбу з ОСОБА_2 виїхав у Республіку Польща, а мати -             ОСОБА_2 як колишній член сім`ї ОСОБА_4 на підставі досягнутої між нею та відповідачами і їхньою матір`ю ОСОБА_6 домовленості вибула із квартири АДРЕСА_1 і добровільно знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою, в подальшому - 04 березня            2003 року була знову зареєстрована у цій квартирі вже після її приватизації, а реєстрація у вказаній квартирі позивача відбулась 03 грудня 2003 року вже за згодою нових власників.
Заява для приватизації спірної квартири була подана лише особами, які були зареєстрованими на момент приватизації в спірній квартирі.
Установивши, що на день прийняття рішення виконкому Стрийської міської ради від 19 грудня 2002 року «Про передачу квартири у власність громадян» позивач не мав права на приватизацію спірної квартири, оскільки у ній не був зареєстрований та не проживав, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири та часткового визнання недійсним свідоцтва про право власності на це нерухоме майно, видане відповідачам. 
Доводи касаційної скарги спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами та зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів.
Суди оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та відповідні висновки і мотиви виклали в ухвалених рішеннях. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 серпня           2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська