Постанова
Іменем України
 
08 липня 2019 року
місто Київ
 
справа № 569/10476/16-ц
провадження № 61-33120св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Хилевича С. В., Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» 
(далі - ТОВ «ЕкономКомфорт») про визнання недійсними договору від 16 липня 2016 року № 05720 та договору від 16 липня 2016 року № 05720/16, укладених між нею та ТОВ «ЕкономКомфорт», стягнення з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 4 950, 00 грн та 555, 56 грн.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 16 липня 2016 року з метою укладення договору позики між нею, ОСОБА_1 , та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори № 05720 та № 05720/16, відповідно до умов яких позивач сплатила відповідачу 4 950, 00 грн та 555, 56 грн, відповідно, з метою отримання у подальшому суми грошових коштів у розмірі 50 000, 00 грн. На момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не отримала суму позики, вважає, що оспорювані договори укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» із застосуванням нечесної підприємницької практики.
Стислий виклад заперечень сторони відповідача
Відповідач заперечував проти задоволення позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав недійсним договір від 16 липня 2016 року № 05720/16, укладений між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1 Визнано недійсним договір від 16 липня 2016 року № 05720, укладений ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 сплачені 4 950, 00 грн та 555, 56 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оспорювані договори вчинені юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без отримання дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, оскільки зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному заочному рішенні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у червні 2017 року, ТОВ «ЕкономКомфорт» просить скасувати заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини справи не відповідають фактичним обставинам. Також, на переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», статей 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Крім того, з моменту проведення перевірки відповідача регулятором ринку фінансових послуг (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, далі - Нацкомфінпослуг), зазначений державний орган не має претензій до діяльності відповідача, а отже суд не може брати на себе його повноваження і встановлювати своїм рішенням для нього таку відповідальність.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 липня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» уклали договір № 05720/16, за умовами якого ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов`язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_1 та за її рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 (позики) у розмірі 50 000, 00 грн, у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та провести розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього.
Також 16 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договір № 05720, за яким замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов`язання за плату в розмірі 4 950, 00 грн здійснити такі дії: копіювати та сканувати представлені ОСОБА_1 матеріали та документи, перевірити достовірність наданої ОСОБА_1 інформації, скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі «Економ» з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз`яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі.
На виконання умов цих договорів ОСОБА_1 сплатила ТОВ «ЕкономКомфорт» 4 950, 00 грн та 555, 56 грн щомісячного платежу.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частинами першою, другою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За змістом статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Статтею 4 названого Закону встановлено, які послуги вважаються фінансовими.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 08 січня 2012 року, внесено зміни до частини першої статті 4 ЗаконуУкраїни 
«Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
Згідно з пунктами 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України 
«Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов`язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
На підставі цього Закону Нацкомфінпослуг як уповноважений державний орган 09 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердив Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).
Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах і передбачили, що діяльність цих груп спрямована на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.
Згідно з підпунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.
Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що на час укладення сторонами оспорюваних договорів чинне законодавство передбачало, що фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг . Крім того, за змістом статті 4 названого Закону надання коштів у позику також є фінансовою послугою, а право надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (частина 3 статті 5 Закону).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, належним чином дослідивши зміст оспорюваних договорів та умови програми «Економ», що є додатком до договору від 16 липня 2016 року № 05720/16, правильно встановивши мету цих договорів, а саме: участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснюється формування фонду програми для надання відповідних сум у позику із проведенням розподілу права на отримання позики відповідно до визначеної процедури, дійшов правильного висновку про те, що такі послуги за своєю суттю є фінансовими послугами у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, для здійснення яких необхідно отримати ліцензію Нацкомфінпослуг.
Оспорювані договори сторонами укладені у період, коли відповідно до положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вимагалося отримання ліцензії для надання таких послуг. Проте відповідач такої ліцензії не мав і не належав до установ, на діяльність яких не поширюється положення щодо її отримання.
Отже, оспорювані договори є недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 227 ЦК України та частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без отримання дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі № 6-2531цс15. 
Аналіз положень оспорюваних договорів та Умов програми свідчить про те, що дії ТОВ «ЕкономКомфорт» спрямовані на залучення від інших осіб грошових коштів для формування фонду програми, з якого надають позики, у зв`язку із чим Верховний Суд дійшов висновку, що зміна окремих положень договорів та Умов програми шляхом виключення слова «товарів» не змінює по суті правовідносини, які виникли у цій справі, від тих правовідносин, які були предметом оцінки Верховного Суду України у зазначених справах, оскільки у них також споживачі мали намір отримати позику, а не придбати товар.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, ? і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Отже, однією із істотних умов при визначенні юридичної природи фінансової послуги є мета операції - вона має бути спрямована або на отримання прибутку, або на збереження реальної вартості фінансових активів. Прибуток - це сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати.
Відповідно до пункту 1.2 договору від 16 липня 2016 року № 05720/16 розмір позики та порядок розрахунків за цим договором зазначаються у відповідних додатках до нього.
У додатку № 1 до договору від 16 липня 2016 року № 05720/16 сторони погодили, що розмір позики становить 50 000,00 грн, чистий платіж - 555, 56 грн, кількість платежів - 90.
Крім цього, у додатку № 1 до договору від 16 липня 2016 року № 05720/16 встановлено розмір розподільчого платежу, який складає 4 950,00 грн. Розподільчий платіж - це платіж, який сплачується замовником на користь виконавця протягом 5 календарних днів з дня отримання свідоцтва на право отримання позики (пункт 1 умов програми «Економ»).
Відповідно до підпунктів 5.13, 10.2 Умов програми «Економ» замовник зобов`язується сплатити розподільчий платіж протягом п`яти календарних днів з моменту отримання письмового повідомлення про надання йому свідоцтва на право отримання позики. Невиконання замовником, який отримав свідоцтво на право отримання позики, зобов`язань зі сплати платежів, передбачених підпунктами 5.11, 5.13, а також вимог, передбачених пунктом 6, протягом 30 календарних днів із моменту отримання свідоцтва, автоматично позбавляє замовника права на його використання, крім того, виконавець має право анулювати свідоцтво на право отримання позики. 
Аналіз наведених положень додатка № 1 до договору від 16 липня 2016 року № 05720/16 та умов програми «Економ» дає підстави вважати, що розподільний платіж у розмірі 4 950, 00 грн за своєю суттю є прибутком, який отримує ТОВ «ЕкономКомфорт» за надання фінансових послуг.
Організація діяльності відповідача з надання позики шляхом укладення двох договорів, пов`язаних спільною метою: першого - за змістом якого відповідач, як виконавець, надає замовнику інформаційні, консультаційні, роз`яснювальні та довідкові послуги щодо участі у програмі, а також послуги копіювання, сканування матеріалів замовника та перевірки достовірності наданої замовником інформації (послуги за яким оплачуються в день укладення і дорівнюю розміру розподільчого платежу), та другого договору - за умовами якого відповідач зобов`язувався як виконавець за плату вчинити від імені та за рахунок замовника (позивача) певні юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, дає підстави для очевидного висновку, що діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» не є неприбутковою.
З огляду на зазначене твердження заявника про те, що ТОВ «ЕкономКомфорт» надає послуги, які не підлягають ліцензуванню, оскільки ліцензуванню підлягають послуги із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а не позик, є необґрунтованими, оскільки всі дії, які вчиняються відповідачем за умовами оспорюваних договорів, спрямовані на отримання останнім прибутку за рахунок залучення від інших осіб фінансових активів, і такі дії за своєю правової природою є фінансовою послугою.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Оцінка клопотання заявника про розгляд справи за його участі
Як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Отже, процесуальним законом не передбачено можливість виклику сторін для участі у розгляді справи касаційним судом під час попереднього судового засідання, яке проводиться у порядку письмового провадження, а тому клопотання заявника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 7, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про розгляд справи за його участю залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» залишити без задоволення.
Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко