Постанова
Іменем  України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 203/7870/14-ц
 
провадження № 61-10289 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», п`ята Дніпровська державна нотаріальна контора;
представник акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Мусійченко Данило Леонідович;
треті особи:  ОСОБА_3 , Національний банк України;
представник ОСОБА_3  - ОСОБА_4 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська              від 16 липня 2018 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову  Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), п`ятої  Дніпровської державної нотаріальної контори про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів за договором вкладу.
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня         2015 року до участі у справі третьою особою залучено ОСОБА_3 . 
 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на частину домоволодіння та грошові кошти за договором про поточний депозитний вклад. У передбачений законом строк вона звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до п`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори, проте нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину лише на частину спадщини, а саме: на частину домоволодіння по                           АДРЕСА_1 .
Вказувала, що 02 квітня 1993 року її мати уклала з комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, договір про поточний депозитний вклад, за умовами якого у той же день внесла на депозит 50 тис. крб, ще 40 тис. крб внесла 27 липня 1993 року, до зазначеного договору було укладено заповідальне розпорядження на її (позивачки) ім`я, за яким мати заповідала їй 100 % вкладу.
Зазначала, що на момент конвертації вкладів 02 вересня 1996 року на належному матері рахунку мало б бути 28 грн. 73 коп., які її мати не витребувала, рахунок не закривала. Будь-які зміни до договору не вносились, його пролонгація відбувалась автоматично.
Вказувала, що неодноразово зверталась до банку з вимогою повідомити про грошові кошти на успадкованому нею рахунку, але отримувала відповіді, з яких неможливо було встановити правовідносини, які склалися між банком та покійною матір`ю, ці відповіді містили неправдиві відомості про закриття рахунку 31 січня 2013 року, що було фізично неможливим, оскільки більше ніж півроку до своєї смерті мати не мала змоги самостійно пересуватись і закрити рахунок.
 
Посилаючись на те, що нотаріус неналежним чином виконувала свої обов`язки, які виразилися у ненаданні свідоцтва про право власності на вклад у порядку спадкування або письмової відмови у вчиненні нотаріальної дії, а також на те, шо банк грубим чином порушив її права, як спадкоємця вкладника, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати неправомірною бездіяльність державного нотаріуса п`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори у частині неналежного виконання нотаріальних дій при оформленні частки спадщини та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь кошти у сумі 5 141 567 грн 55 коп. та понесені нею судові витрати.
 
У серпні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Національний банк України, про встановлення нікчемності договору про депозитний вклад та заповідального розпорядження.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що особою, яка зазначена у договорі про депозитний вклад від 02 квітня 1993 року та від імені якої його укладено, вказано голову правління банку ОСОБА_6 , проте, при детальному аналізі вказаного договору встановлено, що підпис на договорі від імені ОСОБА_6 відмінний від справжнього підпису вказаної особи. Крім того, на копії договору, яка міститься у матеріалах справи, відсутня печатка банківської установи, форма договору не відповідає вимогам ЦК України та нормативним актам Національного банку України, зокрема Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 та Положенню про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 рок № 516, а також 
відсутні докази, що підтверджують внесення грошової суми на депозит, а тому спірні договір про депозитний вклад та заповідальне розпорядження до нього є нікчемними в силу закону. 
 
Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд встановити нікчемність договору про поточний депозитний вклад № НОМЕР_1 , укладеного 02 квітня 1993 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та                 ОСОБА_5 , а також нікчемність заповідального розпорядження           від 02 квітня 1993 року ОСОБА_5 за вказаним договором.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня     2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , та у задоволенні зустрічного позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вклад та нараховані за ним відсотки після смерті матері  ОСОБА_1 до нотаріуса не зверталась, що виключало підстави для видачі нотаріусом відповідного свідоцтва про право на спадщину або прийняття інших рішень щодо вказаної частини спадщини, а тому позовні вимоги у частині визнання неправомірною бездіяльності державного нотаріуса є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також, ураховуючи вище вказані обставини, суд першої інстанції вважав передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, і позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення з банку коштів за договором про депозитний вклад. При цьому суд виходив з того, що, вказана вимога могла бути заявлена позивачкою лише в разі успадкування права померлого вкладника у передбаченому законом порядку. Проте, відповідне свідоцтво позивачкою не отримувалось та вимог про визнання права власності у порядку спадкування нею не заявлялось, що також свідчить про передчасність позовних вимог та невірне обрання нею способу захисту порушеного права. Крім того, судом враховано, що спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 є її онука ОСОБА_3 , яка не була залучена співвідповідачем у справі, та яка має право на спадкування за правом представлення, відповідно до вимог статті 1266 ЦК України. Суд зазначив, що вказані обставини свідчать про наявність спору між спадкоємцями померлої ОСОБА_5 щодо розміру часток у спадщині, враховуючи те, що ОСОБА_1 просила стягнути з банку на її користь 100 % вкладу та нарахованих відсотків, проте, позов був пред`явлений не до всіх належних відповідачів.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору досягли всіх істотних умов, визначили права та обов`язки сторін, що свідчить про відповідність договору чинним на момент його укладення положенням законодавства, зокрема, вимогам статей 41, 42, 44, 153, 154 ЦК Української РСР та відсутність підстав для визнання договору нікчемним. 
Посилання банку про те, що підпис у договорі та у заповідальному розпорядженні до нього, укладеному від імені банку головою правління ОСОБА_6 , виконаний іншою особою, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 05 березня 2018 року № 4983-17, суд з урахуванням положень статей 42, 63 ЦК Української РСР, вважав безпідставними та такими, що не свідчать про нікчемність договору, оскільки своїми наступними діями банк фактично схвалив відповідну угоду, про що свідчить відкриття банком рахунку, прийняття коштів від вкладника та подальше виконання договору, що підтверджується відповідними квитанціями від 02 квітня 1993 року та від 27 липня 1993 року про прийняття банком від ОСОБА_5 коштів в сумі 50 тис. крб та 40 тис. крб відповідно, які містять печатку приходної каси банку та їх зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , зазначений у пункті 1 договору від 02 квітня 1993 року (а.с. 78, т. 1).
Також суд виходив з того, що з моменту складання та посвідчення 24 травня         2007 року ОСОБА_5 заповіту заповідальне розпорядження, у силу частини третьої статті 1228 ЦК України скасовано, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його нікчемним. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська         від 16 липня 2018 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав про те, що підстави для визнання бездіяльності нотаріуса, які, на думку позивача,  виразилися у ненаданні свідоцтва про право власності на вклад у порядку спадкування за законом або письмової відмови у вчиненні нотаріальної дії, відсутні, оскількиматеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до нотаріуса саме із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на депозитний вклад за заповідальним розпорядженням. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо визнання передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, і позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення з банку коштів за договором про депозитний вклад. Також суд виходив з того, що підстави для визнання спірних правочинів нікчемними відсутні, договір про поточний вклад відповідає вимогам статей 41, 42, 44, 153, 154 ЦК Української РСР, у редакції, чинній на момент його укладення.  
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У травні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог.
 
У червні 2019 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «Приватбанк»у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 203/7870/14-ц із Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у вказаній справі.  
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи АТ КБ «Приватбанк», яке подало касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для визнання спірних правочинів нікчемними. Зазначало, що письмова форма вказаного договору не відповідає вимогам діючого ЦК України та нормативним документам Національного банку України, зокрема Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України,                    від 01 червня 2011 року № 174, та Положенню про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516. Судами не прийнято до уваги, що підпис у договорі та у заповідальному розпорядженні до нього, укладеному від імені банку головою правління ОСОБА_6 , виконаний іншою особою, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 05 березня 2018 року № 4983-17. Також банк посилався на те, що позивачкою               ОСОБА_1 не надано доказів внесення коштів за договором про поточний депозитний вклад; судами не врахована заява банка про застосування строків позовної давності. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відповідність спірних правочинів вимогам статей 41, 42, 44, 153, 154 ЦК Української РСР та відсутність підстав для визнання їх нікчемними. Просила касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а оскаржувані рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - без змін.
 
Доводи ОСОБА_1 , яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: статей 215, 216, 525, 526, 608, 1216, 1218, 1228, 1241, 1261, 1267 ЦК України та статей 46, 49 Закону України «Про нотаріат», що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Зазначає, що вона у передбачений законом строк у відповідності до вимог статті 1241 ЦК України звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно, що увійшло до складу спадщини, повідомивши нотаріуса про наявність вкладу на ім`я ОСОБА_5 у ПАТ КБ «Приватбанк» з відповідними відсотками на підставі договору про поточний депозитний вклад від 02 квітня 1993 року, надавши оригінал вказаного договору разом з його копією. Підтвердженням цього є запит нотаріуса до ПАТ КБ «Приватбанк» у порядку статті 46 Закону України «Про нотаріат» (витребування відомостей і документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії) щодо надання інформації про наявність грошових сум на ім`я ОСОБА_5 , на який банк надав відповідь про наявність вкладу               від 02 квітня 1993 року № 1005711326 на ім`я ОСОБА_5 та відсутність заповідального розпорядження. Однак, нотаріус не видав ані свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений депозитний вклад, ані відмову у вчиненні нотаріальної дій, чим допустив  бездіяльність при розгляді її заяви про прийняття спадщини. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Зазначало, що позивачем за первісним позовом не враховані зміни процентних ставок та не надано формули, за якою здійснено розрахунок заборгованості за депозитним вкладом. Просило касаційну скаргу            ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95, 101, т. 1).
 
За життя між ОСОБА_5 та комерційним банком «Приватбанк» (після зміни найменувань - ПАТ КБ «Приватбанк» та на момент розгляду справи -АТ КБ «Приватбанк») було укладено договір про поточний депозитний вклад від 02 квітня 1993 року НОМЕР_1 (а.с. 5, т. 1).
 
Пунктом 1 вказаного договору було передбачено внесення вкладником готівкою у касу банку або шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 50 тис. крб на строк 4 роки з моменту укладення договору, з щомісячним нарахуванням дивідендів за річною ставкою 110 %.
 
Також пунктом 1 договору сторонами було погоджено, що якщо за закінченням строку дії договору жодна із сторін не забажає його розірвати, договір вважається продовженим на рік на тих саме умовах. Подальша пролонгація договору проводиться щорічно в тому ж порядку.
 
Пунктом 2 договору було передбачено право вкладника збільшувати розмір коштів на рахунку шляхом безпосереднього внесення грошових сум у касу банку або шляхом перерахування на рахунок банку.
 
За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 24 травня 2007 року державним нотаріусом п`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-456, за яким на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов`язки, та все, що буде належати їй на день смерті, заповіла онуці ОСОБА_7 (а.с. 104, т. 1).
 
У встановлені статтями 1268-1270 ЦК України строки та порядок           ОСОБА_7 прийняла спадщину, звернувшись за місцем відкриття спадщини до п`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою від 31 травня 2013 року про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом (а.с. 93 зворот, т. 1).
 
За заявою ОСОБА_7 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом 11 березня 2014 року останній нотаріусом було видано свідоцтво на 3/4 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , право власності на 2/3 частки якого належало померлому спадкодавцю ОСОБА_5 (а.с. 102, 105 зворот, 110, т. 1).
 
11 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до п`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_5 , яка складається з 2/3 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, яка, у силу статті 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадщині,  фактично прийнявши її, будучи прописаною та проживаючи разом із спадкодавцем за однією адресою на день його смерті. Також у вказаній заяві ОСОБА_1 просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку вищевказаної квартири (а.с. 112, т. 1).
 
З наданих копії паспорту та пенсійного посвідчення (а.с. 99 зворот, 112, т. 1) вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІ групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матір`ю ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 .
 
Згідно з копією спадкової справи, 11 квітня 2014 року нотаріусом було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 114, т. 1).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарги АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню; касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі. 
 
У відповідності до вимог статті 44 ЦК Української РСР у редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину, повинні укладатись у письмовій формі: угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.
 
Відповідно до статті 63 Української РСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою.
 
Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. 
 
Громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Порядок розпорядження вкладами, внесеними в державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначається їх статутами і зазначеними у частині першій цієї статті правилами (стаття 384 ЦК Української РСР у редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину ).
 
Порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу (стаття 564 ЦК Української РСР у редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину).
 
Заповідальне розпорядження може бути включено в умови договору банківського вкладу або складено у формі окремого документа.
 
Судами встановлено, що між ОСОБА_5 та комерційним банком «Приватбанк» було укладено договір про поточний депозитний вклад                від 02 квітня 1993 року № 1005711326, на виконання умов якого         ОСОБА_5 внесла грошові кошти, що підтверджується відповідними квитанціями від 02 квітня 1993 року та від 27 липня 1993 року про прийняття банком від неї коштів в сумі 50 тис. крб та 40 тис. крб відповідно, які містять печатку приходної каси банку та їх зарахування на відповідний рахунок          (а.с. 78 том 1), тобто своїми діями банк фактично схвалив відповідну угоду, про що свідчить відкриття банком рахунку, прийняття коштів від вкладника та подальше виконання договору. У зв`язку з цим є безпідставними доводи касаційної скарги про ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження факту внесення коштів за спірним договором.
 
Установивши, що оспорювані правочини укладені у письмовій формі, сторони досягли всіх істотних умов, визначили права та обов`язки сторін, суди вірно застосували положення статей 41, 42, 44, 153, 154 ЦК Української РСР, чинних  на момент укладення спірних правочинів, та дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про визнання правочинів нікчемними. 
 
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Умовами частини першої статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
Частина 1218 ЦК України встановлює два можливих види вираження волі спадкодавця-вкладника: заповіт та спеціальне розпорядження банківській установі: якщо спадкодавець зробив розпорядження банківській установі або застереження щодо вкладу в загальному заповіті, то вклад переходить у власність особи, вказаної в розпорядженні чи заповіт; якщо розпорядження банку чи застереження у заповіті не було, або заповідальне розпорядження на вклад у банку скасовано чи змінено заповітом, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад видається спадкоємцям за законом на загальних підставах.
 
Положення про те, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним, визначає, що порядок і умови переходу прав на вклад відповідають звичайній процедурі спадкування; до оформлення права на такий вклад у порядку спадкування застосовується режим оформлення спадщини; право на частину вкладу можуть отримати й спадкоємці за правом на обов`язкову частку, якщо такі є.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не зверталась до нотаріуса у передбачений законом строк саме із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на депозитний вклад за заповідальним розпорядженням, що виключало підстави для видачі нотаріусом відповідного свідоцтва про право на спадщину або прийняття інших рішень щодо вказаної частини спадщини, та виходив з відсутності відстав для задоволення позову про визнання неправомірною бездіяльності державного нотаріуса та стягнення з банку коштів за договором про депозитний вклад. 
 
Однак, з матеріалів справи убачається (а.с. 99 зворот, 112, т. 1), що             ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства ІІ групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матір`ю ОСОБА_5 по                                    АДРЕСА_1 , а тому, у силу частин третьої, четвертої статті 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину, та, у силу частини першої статті 1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на спадкування відповідної частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. 
 
Втім, у порушення вимог статей 264, 367, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції на зазначені норми права та обставини справи уваги не звернув, не перевірив доводи ОСОБА_1 щодо її звернення до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину на депозитний вклад, яка у відповідності до частини першої статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, адже з матеріалів спадкової справи убачається, що нотаріусом були вчинені дії, направлені на встановлення наявності грошових сум на рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 100, т. 1).
 
Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, необхідно скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на її користь коштів у сумі   5 141 567 грн 55 коп. та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» про те, що судами не врахована заява банка про застосування строків позовної давності, є безпідставними, ураховуючи те, що у задоволенні позову банку відмовлено з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. 
 
Інші доводи, зазначені АТ КБ «Приватбанк» у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, їм надана належна правова оцінка, з якою також погоджується й суд касаційної інстанції, та які не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень з зазначених у ній підстав. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на її користь коштів у сумі 5 141 567 грн 55 коп.,  справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня           2018 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в іншій частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович