Постанова
Іменем України 
06 червня 2019 року
м. Київ
Справа № 127/17696/18
Провадження № 51 – 612 км 19
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 , 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020010001548 від 18 квітня 2018 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що на підставі ст. 89 КК України судимості не має,  
за ст. 263 ч. 1 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року щодо нього. 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року 
ОСОБА_6 засуджено за ст. 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.  
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту затримання 26 квітня 2018 року. 
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 43 789 гривень 22 копійки процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
Прийнято рішення щодо речових доказів.  
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватими і засуджено за те, що він за невстановлених обставин придбав 18 корпусів до ручних гранат наступальної дії 
РГД-5 та 18 запалів до гранат з маркуванням на важелях «81.УЗРГМ-2 583», що в зібраному стані є вісімнадцятьма осколковими наступальними ручними гранатами РГД-5 промислового виготовлення військового призначення, які є бойовими припасами, переніс їх до місця свого проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу до виявлення та вилучення в ході проведення санкціонованого обшуку 26 квітня 
2018 року. 
Вироком Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за апеляційної скаргою прокурора в частині призначення покарання та процесуальних витрат скасовано, ухвалено новий вирок, яким ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 47 979 гривень 12 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду та частково скасувати вирок суду першої інстанції, застосувавши до нього положення статей 74, 86 КК України. Указує на те, що при призначенні покарання суд апеляційної інстанції не врахував всіх обставин, які пом`якшують покарання, а саме повне визнання вини та щире каяття, наявність на утриманні неповнолітньої дитини.  
Заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило.     
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.    
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ст. 263 ч. 1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту вироку апеляційного суду вбачається, щоапеляційний суд, скасувавши вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, у резолютивній частині свого вироку вказав ОСОБА_6 вважати засудженим за ст. 263 ч. 1 КК України до    6 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 433 ч. 2 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого. 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 420 ч. 2 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями             368-380 цього Кодексу. Вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Так, статтею 374 КПК України встановлено, що вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин. У резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, обов`язково зазначаються, у тому числі покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
Апеляційний суд, скасувавши рішення районного суду в частині призначення покарання та постановивши свій вирок в цій частині, не призначив покарання як того вимагає закон, а ухвалив ОСОБА_6 вважати засудженим до 6 років позбавлення волі, тобто до покарання, яке йому не було призначене.
Застосований апеляційним судом термін «вважати» тлумачиться  як – визнавати  якимось, прирівнювати до кого-, чого-небудь, мати якусь думку, думати, гадати. Тому, за своїм змістом, не є тотожним юридичному терміну «призначити».
Колегія суддів вважає, що використання судами під час ухвалення рішень, спрощеної термінології, або яка прямо суперечить чи спотворює зміст визначених кримінальним процесуальним законом термінів є неприпустимим. Допущення таких порушень під час складання судового рішення є неприйнятним, адже це ставить під сумнів законність ухваленого рішення. 
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами           ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого рішення. 
За таких обставин, зазначений вирок апеляційного суду в порядку ст. 433 ч. 2 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга засудженого ОСОБА_6  – задоволенню частково.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6  про суворість призначеного йому покарання та щодо наявності підстав для застосування до нього положень статей 74, 86 КК України підлягають перевірці та вирішенню судом апеляційної інстанції при новому розгляді.    
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення. 
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого 
ст. 263 ч. 1 КК України, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
У порядку ст. 433 ч. 2 КПК України вирок Вінницького апеляційного суду від 
28 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
ОСОБА_6 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 діб. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                           ОСОБА_3