Постанова                                                                  
Іменем України                                 
 
26 червня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 2-1981/2006
провадження № 61-13446св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С.,  Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: Комунальне підприємство «Архітектурне бюро міста Лозова», Лозівське бюро технічної інвентаризації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Трішкової І. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
 
У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Архітектурне бюро міста Лозова», Лозівське бюро технічної інвентаризації, про встановлення факту приналежності правовстановлюючих документів, визнання права власності на частину житлового будинку та самовільно добудовані споруди в порядку спадкування за законом.
 
В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_5 , яка на момент смерті мешкала на АДРЕСА_1 . У зареєстрованому шлюбі вона не перебувала, її чоловік ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді 5/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 03 квітня 1073 року, виданого Лозівським відділом комунального господарства. За життя ОСОБА_5 самовільно, без належного дозволу, добудувала у вказаному будинковолодінні сіни цегляні літ. «А», розміром 1,88 х 5 кв. м, та збудувала сарай літ. «Б» розміром 3,14 х 3,5 кв. м.
 
Позивач стверджувала, що з 2000 року і до смерті бабусі постійно проживала в цьому будинку разом із бабусею, оскільки вона потребувала постійного догляду. Після смерті бабусі вона розпорядилася її особистими речами, предметами побуту, тобто фактично прийняла спадщину. Крім неї спадкоємцями є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відповідачі у справі, які відмовляються від своєї частки спадщини на її користь та спадщину належним чином не приймали. Інших спадкоємців немає. Позивач від спадщини не відмовлялася, а своєчасно до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не зверталася, оскільки мала складне матеріальне становище, важкі сімейні обставини та була не обізнана з вимогами закону. Крім того, при зверненні до нотаріальної контори були виявлені деякі розбіжності в правовстановлюючих документах, а саме: у свідоцтві про смерть на українській мові вказано прізвище бабусі « ОСОБА_5 », у свідоцтві про народження батька позивача на російській мові вказано « ОСОБА_5 », у свідоцтві про народження позивача на російській мові вказано « ОСОБА_5 », у свідоцтві про шлюб бабусі на російській мові вказано її прізвище « ОСОБА_5 », у свідоцтві про одруження позивача на українській мові вказано « ОСОБА_5 », а у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 03 квітня 1973 року, виданому на ім`я покійної, її прізвище вказано також « ОСОБА_5 ».
 
На підставі вищенаведеного, ОСОБА_1 просила суд встановити факт приналежності правовстановлюючих документів; продовжити їй строк для прийняття спадщини після ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на            5/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , та на самовільно добудовані споруди в порядку спадкування за законом. 
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня            2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини. Визнано за ОСОБА_1 право власності на            5/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та самовільно добудовані будівлі: сіни цегляні літ. «А», розміром 1,88 х 5,00 кв. м, та сарай цегляний літ. «Б» розміром 3,14 х 3,5 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлено факт приналежності правовстановлюючого документа.
 
Указане рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги  ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджується доводами заяви та матеріалами справи, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. 
 
Указане рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Матеріали справи не містять даних з нотаріальної контори про звернення ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк, а також про звернення відповідачів із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. ОСОБА_1 не навела поважних причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини. 
 
Водночас на час смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , був там зареєстрований та є власником 1/6 частини указаного будинку, а отже вважається таким, що прийняв спадщину після  ОСОБА_5 . Позивачка у справі є онукою померлої ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 , який на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції був живим. Жодних підстав для зміни черговості спадкування ОСОБА_1 не навела.

 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року, в якій просить скасувати указане рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції поновив  ОСОБА_2 пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року та відкрив апеляційне провадження у цій справі зі спливом значного періоду часу (9 років                 11 місяців 12 днів) без наведення відповідних підстав. Висновок суду про наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження не підтверджується матеріалами справи та є таким, що не відповідає вимогам процесуального закону. 
 
Також суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 на дату смерті спадкодавця  ОСОБА_5 вже був розділений між власниками, зокрема між апелянтом, якому належить 1/6 частини цієї нерухомості, та ОСОБА_5 , якій належало                  5/6 частини майна. Будинок мав два різні виходи. Витрати на утримання                         5/6 частини будинку за життя сплачувала ОСОБА_5 , а після її смерті -          ОСОБА_1 . Апелянт ОСОБА_2 , який постійно знаходився на своїй частині будинку АДРЕСА_1 , не мав вільного доступу до спірного помешкання (5/6 частини будинку АДРЕСА_1 , не проживав з ОСОБА_5 однієї сім`єю, а отже, не вступив у фактичне володіння спірним майном. Також із заявою про вступ у спадщину протягом строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, до нотаріуса ОСОБА_2 не звернувся. Натомість ОСОБА_1 , яка постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини у відокремленому помешканні, була пов`язана спільним побутом, мала взаємні права та обов`язки, після її смерті фактично прийняла спадщину, продовжуючи проживати у спірному помешканні, володіючи речами, які там знаходились, та добросовісно його утримуючи.
 
У лютому 2017 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну            скаргу ОСОБА_1 , у яких заявник просив відхилити указану касаційну           скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що             не підлягає задоволенню, просив рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Лозівського міськрайонного суду Харківської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня  2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних             і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 11 червня 2019 року провадження № 61-13446ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За змістом частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
 
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (бабуся позивача), яка на момент смерті мешкала на АДРЕСА_1 . У зареєстрованому шлюбі вона не перебувала, її чоловік ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді 5/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 03 квітня 1973 року, виданого Лозівським відділом комунального господарства. 
 
За життя ОСОБА_5 самовільно, без належного дозволу, добудувала у вказаному будинковолодінні сіни, літ. «А» цегляні, розміром 1,88 х 5,00 кв. м та сарай літ. «Б» розміром 3,14 х 3,5 кв. м.
 
Інша 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 належить сину ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , який на час смерті матері проживав у цьому будинку, проживає і зареєстрований  на цей час.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що спадкоємцями після смерті            ОСОБА_5 є вона та ОСОБА_2 (дядько позивача), ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_4 (брат позивача), які відмовилися від спадщини на її користь. Тому просила суд на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України продовжити їй термін для прийняття спадщини.
 
Крім того, ОСОБА_1 просила суд визнати право власності на все домоволодіння і зокрема на незаконно зведені будівлі. 
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня            2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
 
Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції, 23 вересня 2016 року    
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
 
Обґрунтовуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження більше ніж на 9 років, апелянт зазначив, що він участі у розгляді справи в суді першої інстанції не брав, про оскаржуване  рішення суду та його зміст  дізнався лише у вересні 2016 року, після того як почав цікавитись долею спадщини ОСОБА_5 .
                
Нормативно-правове обґрунтування
 
Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.
 
Згідно зі статтею 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
 
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
 
Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).
 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».
 
Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).
Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення             строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).
 
Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.
 
За цих підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).
 
Поновлюючи  ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2006 року та відкриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд в ухвалі від 27 жовтня 2016 року вказав, що наведені у скарзі причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а саме отримання апелянтом копії цього рішення суду лише у вересні 2016 року, є поважними. 
 
При цьому апеляційний суд не врахував, що зі змісту рішення суду першої інстанції та протоколу судового засідання від  04  жовтня 2006 року вбачається, що  ОСОБА_2 був присутній підчас розгляду справи в суді першої інстанції та визнав позов  ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Також ОСОБА_2 не надав суду апеляційної інстанції жодного логічного та зрозумілого пояснення тому, що перешкоджало йому цікавитись розглядом справи, у якій вирішуються його майнові права.
 
У своїх рішеннях Європейський суд, неодноразово зазначав, що позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (справа ЄСПЛ «Каракуця проти України»).
 
Разом із тим, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.
 
Таким чином, апеляційний суд у порушення вказаних вимог поновив пропущений строк на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу (більше                  ніж 9 років 11 місяців) без наведення відповідних підстав, чим порушив принцип правової визначеності (res judicata). 
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 фактично оскаржує ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 27 жовтня 2016 року, якою поновлено   ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження, а згідно з положенням частини другої статті 293 ЦПК України 2004 року заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, можуть бути включені до касаційної скарги на рішення суду.  
 
За таких обставин, доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими. 
 
Інші доводи касаційної скарги, які стосуються неправильності рішення суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору, зводяться до переоцінки обставин справи та доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, тому Верховний Суд їх не перевіряє.
 
Разом з тим, оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили ухвалення законного та обґрунтованого рішення по суті розгляду спору, то Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
 
За викладених обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Під час нового розгляду апеляційний суд має повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження із урахуванням принципу правової визначеності (res judicata) із викладенням обґрунтованих мотивів відкриття провадження  у справі чи відмови у відкритті провадження.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року скасувати.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик