ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року 
м. Київ
Справа №  910/16407/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К. М. (головуючого),  Банаська О. О., Ткаченко Н. Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від  22.04.2019
у справі № 910/16407/18  
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"
до Національного банку України, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", 
про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62 від 24.03.2009 року),-

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст  вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - ТзОВ "Приватофис", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач) про визнання недійсним Іпотечного договору № 62 від 24.03.2009, укладеного між Національним банком України та ТзОВ "Приватофис", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстрований в реєстрі за № 556. 

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час укладення спірного Іпотечного договору сторонами не було дотримано вимог ст. 18 Закону України "Про іпотеку" та не закріплено в договорі розміру основного зобов`язання, тобто зобов`язання ПАТ "КБ "ПриватБанк" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009. Також, передача майна ТзОВ "Приватофис" в іпотеку банку повинна була відбуватися за погодженням з учасниками/засновниками товариства.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 визнано подання позовної заяви ТзОВ "Приватофис" до Національного банку України про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62 від 24.03.2009) у справі №910/16407/18 зловживанням процесуальними правами. Залишено позовну заяву ТзОВ "Приватофис" до Національного банку України про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62 від 24.03.2009) без розгляду на підставі частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України..

Зловживанням ТзОВ "Приватофис" процесуальними правами полягає в поданні безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер, з огляду на пред`явлення у справі №910/7913/18 вимоги про розірвання Іпотечного договору №62, яка свідчить про безумовне визнання позивачем правомірності та дійсності цього договору, адже в розумінні ч. 2 ст. 653 ЦК України зобов`язання за таким Іпотечним договором будуть припинені виключно з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019  ухвалу Господарського суду м. Києва від 13.02.2019 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 ГПК України та залишення позовної заяви без розгляду є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципу рівності та змагальності сторін, оскільки самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги 

В касаційній скарзі АТ Комерційний банк "ПриватБанк" просить Верховний Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від  22.04.2019, ухвалу Господарського суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №910/16407/18 - залишити без змін.

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Апеляційним судом в порушення положень ч.1, ч. 3 ст. 86, ч. 2 ст. 269 ГПК України  не досліджені докази та доводи щодо дій позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній, та свідчать про цілеспрямований характер зловживання ним своїми процесуальними правами, спрямовані на затягування судових справ, предметом розгляду яких є звернення стягнення на майно, що належить позивачу.

Суд апеляційної інстанції ухилився від дослідження  фактів звернення  ТзОВ "Приватофис" з декількома взаємовиключними позовами у справах №910/7913/18 - про розірвання іпотечних договорів та № 905/1026/18 - про звернення стягнення на предмет іпотеки, від аналізу та надання правової оцінки змісту таких позовів.

Тлумачення положень пункту 3 частини другої статті 43 ГПК України та обставини справи свідчать про те, що позивач зловживає своїми правами.

5. Доводи інших учасників справи

Національний банк України у відзиві на касаційну скаргу просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 з підстав неправильного застосування норм процесуального права, і залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 у справі № 910/16407/18.

Крім того, Національним банком України подано клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

6. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Національний банк України (кредитор) і ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк"  (позичальник) укладено кредитний договір від 03.03.2009 № 19 (далі - Кредитний договір).

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Національним банком України (іпотекодержатель) і ТзОВ "Приватофис"  (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір від 24.03.2009 № 62, за умовами якого позивач надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно.

У зв`язку з неналежним виконанням ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк"  умов Кредитного договору та невиконанням ТзОВ "Приватофис"  обов`язку за Іпотечним договором Національний банк України звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором шляхом продажу на прилюдних торгах. 

11.06.2018  за зазначеною позовною заявою ухвалою Господарського суду Донецької області відкрито провадження у справи № 905/1026/18.

У подальшому ТзОВ "Приватофис"  подало окремий позов про розірвання низки договорів, у тому числі Іпотечного договору від 24.03.2009 № 62, відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувалися сторони при укладенні Іпотечного договору. 

Господарський суд міста Києва 22.06.2018 відкрив провадження зі справи                    №  910/7913/18 за позовом ТзОВ "Приватофис" про розірвання іпотечних договорів. 

06.12.2018 ТзОВ "Приватофис"  звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним Іпотечного договору № 62, за яким 14.12.2018 відкрито провадження у даній справі.

Місцевий господарський суд,  залишаючи позовну заяву ТзОВ "Приватофис"  у даній справі без розгляду, виходив з того, що  вимога Товариства про розірвання Іпотечного договору, яка пред`явлена у межах справи №   910/7913/18, свідчить про безумовне визнання позивачем правомірності та дійсності цього договору, оскільки в розумінні частини другої статті 653 ЦК України зобов`язання за таким Іпотечним договором будуть припинені з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Водночас позивач звернувся до господарського суду з новими позовними вимогами у справі № 910/16407/18 про визнання Іпотечного договору недійсним, які за своєю суттю призводять до інших правових наслідків. Тобто неможливо розірвати з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду той договір, що за рішенням суду визнаний недійсним з моменту його вчинення.

За висновком суду, зазначене свідчить про неоднозначність та протилежність позовних вимог, які заявляються ТзОВ "Приватофис"  у межах справ №910/7913/18 та № 910/16407/18, і такі дії позивача є зловживанням процесуальними правами, що полягає в поданні завідомо безпідставного позову в спорі про визнання Іпотечного договору недійсним, який має очевидно штучний характер, оскільки питання правомірності Іпотечного договору підлягає обов`язковому дослідженню судами при вирішенні господарських справ № 910/7913/18 та № 905/1026/18. 

За результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 ГПК України та залишення позовної заяви без розгляду є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципу рівності та змагальності сторін, оскільки  самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову.

Дослідивши та надавши оцінку матеріали справи, апеляційний господарський суд додатково встановив, що подача ТзОВ "Приватофис" окремого позову зі справи №910/7913/18 про розірвання низки іпотечних договорів, у тому числі Іпотечного договору від 11.03.2009 №  62, є реалізацією його права на судовий захист зазначеним способом. 

Стверджуючи про зловживання позивачем процесуальними правами, відповідачем не наведено фактичних даних про те, що дійсна мета цього позову про визнання недійсним Іпотечного договору - заблокувати інший спір, а не встановлення фактичних обставин справи, які можуть вплинути на розгляд іншої справи, зокрема і спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Норми ГПК України не містять критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а однозначно встановити, що позов є штучним або свідомо безпідставним, суд не може виключно на підставі внутрішнього переконання та позиції інших зацікавлених учасників справи, навіть з посиланням на спір про визнання  Іпотечного договору розірваним.

Самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову, а тому висновок суду першої інстанції про необхідність залишення названого позову без розгляду є помилковим. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 ГПК кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин першої і другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі;

В частині першій статті 4 ГПК України закріплено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом;

Згідно положеннями частини першої, другої і третьої статті 43 ГПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Водночас ГПК України, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, не містить критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а тому однозначно встановити, що позов є штучним або завідомо безпідставним, без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, не вбачається за можливе.

Висновок про штучний характер позову або про те, що він є завідомо (для позивача) безпідставним, не повинен ґрунтуватися на припущеннях. В іншому разі висновок про те, що подання такого позову є зловживанням процесуальними правами, не буде переконливим і, відповідно, залишення позовної заяви без розгляду може бути розцінене як порушення права позивача на судовий захист.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.07.2019 у справі № 910/16436/18.

Апеляційний господарський суд, перевіряючи висновки місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для визнання дій позивача у зв`язку з поданням позову у справі, що розглядається, зловживанням процесуальними правами, виходив з того, що звернення Товариства з позовом у даному випадку є реалізацією права на судовий захист у обраний  позивачем спосіб. 

При цьому відповідач, у свою чергу, не навів фактичних даних про те, що дійсна мета позову про визнання недійсним Іпотечного договору - заблокувати інший спір, а не встановлення фактичних обставин справи, які можуть вплинути на розгляд іншої справи, зокрема і спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, суд апеляційної інстанції, повно і всебічно дослідивши обставини справи, з дотриманням наведених приписів матеріального і процесуального права, врахувавши, що самі лише припущення без дослідження всіх обставин справи в їх сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами в розумінні статті 43 ГПК України та залишення у зв`язку з цим позовної заяви без розгляду є  обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципів рівності і змагальності.

Викладені в касаційній скарзі доводи зводяться до того, що мотиви і мета поведінки позивача - затягнути судові справи, предметом яких є звернення стягнення на майно, що належить Товариству. Водночас такі доводи ґрунтуються на припущеннях та не спростовують зроблених апеляційним господарським судом висновків. 

Різне тлумачення та розуміння сторонами у справі матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8. Розгляд заяв та клопотань учасників судового процесу

Національним банком України подано клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю вирішення питання щодо порядку застосування статті 43 ГПК України, яка б виключала можливі випадки різного тлумачення наведеної вище норми законодавства судами усіх рівнів.

Частиною 5 ст. 302 ГПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена наведеними нормами, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить ця справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності таких умов справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Судом касаційної інстанції у господарських справах відповідно до ст. 286  ГПК України є Верховний Суд, у складі якого, за змістом ст.ст. 36, 37 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, діє, зокрема, Касаційний господарський суд. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши подане клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відсутність у даній справі виключної правової проблеми, оскільки наведені заявником підстави є процесуальними питаннями, які можуть бути вирішені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду як належним судом, у разі визначення їх такими, що стосуються предмету спору.

Відтак, судова колегія не вбачає підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина 3 статті 304 ГПК України).

Згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом статті 309 ГПК України    суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що звертаючись з касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" не спростував наведеного висновку апеляційного господарського суду, доводи про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права як необхідної передумови для скасування не отримали підтвердження та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене та беручи до уваги наведені положення законодавства, оскаржену у справі постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

9. Судові витрати

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладається на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, - 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від  22.04.2019 у справі №910/16407/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                                                 Огороднік К.М.

Судді                                                                                                            Банасько О.О. 

                                                                                                                     Ткаченко Н.Г.