Постанова
Іменем України
 
27 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 640/10532/16-ц
 
провадження № 61-32279св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,
 
відповідач -  ОСОБА_3 ,
 
треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова, у складі судді - Зуб Г. А., 
від 28 лютого 2017 року, та на ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М., 
від 10 травня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
В липні 2016 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітньої 
 ОСОБА_2 , звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житлом.
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що на підставі договору дарування 
від 21 січня 2012 року її дочці, ОСОБА_2 , належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач - її колишній чоловік та батько ОСОБА_2 ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі, а проживає за адресою:
АДРЕСА_2 . Реєстрація відповідача, в належній ОСОБА_2 . квартирі обмежує права власника та впливає на розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , зустрічний позов про вселення в житлове приміщення.
 
Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2012 року він продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , а за кошти, одержані від її продажу, разом з колишньою дружиною - ОСОБА_1 у спільну сумісну власність було придбану спірну квартиру, в якій він зареєстрований з лютого 2011 року. На початку 2012 року ОСОБА_1 запропонувала йому подарувати вказану квартиру їхній малолітній доньці - ОСОБА_2 . Він погодився, але після оформлення договору дарування відносини між сторонами погіршились, спільне проживання стало неможливим, тому він змушений був проживати у друзів. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після того, як він вимушено виїхав з квартири,
ОСОБА_1 змінила замки у вхідних дверях, внаслідок чого він не має змогу потрапити у квартиру. Крім того, ОСОБА_1 обмежила його спілкування з дитиною, внаслідок чого він був змушений звернутись до суду з позовом, під час розгляду якого було встановлено, що він проживає за адресою:
АДРЕСА_4 .
 
Стверджував, що позбавлений можливості потрапити до квартири з поважних причин, а саме через перешкоди, які чинить йому ОСОБА_1 Наголошував на тому, що він як батько дитини, має рівні права щодо здійснення дочкою права власності на спірну квартиру. Що стосується понесення додаткових витрат на утримання житла, то ОСОБА_1 відмовляється отримувати від нього будь-які кошти на вказані цілі.
 
За таких обставин ОСОБА_3 просив суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності його дочці ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої 
ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою 
АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_3 не проживає в квартирі  АДРЕСА_1 , починаючи 2012 року, спільне господарство з позивачем не веде, а доказів того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою суду не надано. 
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції вирішуючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи та надав їм відповідну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які їх регулюють, на підставі чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова
від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області
від 10 травня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити, а зустрічні позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи 
№ 640/10532/16-цз суду першої інстанції.
 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
11 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 640/10532/16-ц передано судді-доповідачеві
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не містять жодного посилання на обставини, які порушують права малолітньої ОСОБА_2 , як власника, обумовлені його реєстрацією в належній дочці квартирі.
 
Вважав, що оскільки на момент виникнення у його дочки права власності на квартиру АДРЕСА_1 , він постійно в ній проживав, що свідчить про виникнення у нього сервітуту (права користування квартирою дочки), а тому єдиною підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою може бути задоволення позову про припинення такого сервітуту. Однак такі позовні вимоги заявлені не були.
Після оформлення договору дарування сімейні відносини сторін різко погіршилися, спільне проживання стало неможливим, а тому він тимчасово почав проживати у друзів. Протягом 2013-2015 років сторони нормально спілкувалися, він періодично відвідував свою дочку, ночував у спірній квартирі, де по теперішній час знаходяться його особисті речі та документи. В 2016 році ОСОБА_1 почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дочкою.
 
Крім того ОСОБА_1 також чинила йому перешкоди в користування квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі шляхом заміни замків вхідних дверей, що є поважною причиною його відсутності за місцем реєстрації
 
Посилався на статті 141, 155 Сімейного кодексу України та наголошував на тому, що він, як батько ОСОБА_2 , має рівні з ОСОБА_1 права, в тому числі щодо здійснення дочкою права власності на спірну квартиру.
Учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року.
 
Сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 січня 2012 року, є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_3 з 02 лютого 2011 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживає у вказаній квартирі, починаючи з початку 2012 року, спільне господарство сторонами не ведеться.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року визначено спосіб участі ОСОБА_3 , який проживає окремо, у вихованні дочки ОСОБА_2 , та встановлено графік побачень з нею.
 
Вимоги про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою ОСОБА_3 з 2012 року по день подачі зустрічного позову не пред`являлися. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
 Згідно положень статті57 ЦПК України, (в редакції кодексу, що діяла на час ухвалення оскаржуваних рішень), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України (в редакції кодексу, що діяла на час ухвалення оскаржуваних рішень)кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
 
Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.
 
Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Зміст права власності полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК).
 
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Цивільне та житлове законодавством України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності: 
1) члени сім`ї власника жилого будинку/квартири (статті 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України);
2) наймач та члени його сім`ї (стаття158 ЖК УРСР, стаття 810, 816 ЦК України);
3) тимчасові мешканці (стаття 98, 161 ЖК УРСР, стаття 818 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
У ОСОБА_3 , який на час набуття права власності на квартиру постійно проживав у ній, як батька власника квартири, виникло право користування майном (сервітут) відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, а тому припинення вказаного права здійснюється відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки відповідач ОСОБА_3 не проживає за місцем свої реєстрації у АДРЕСА_5 понад рік та не користується цим житлом, участі у витратах по утриманню житла не приймає. Відомості про поважність причин не проживання відповідача за місцем реєстрації з 2012 року суду не надав.
 
Судами враховано, що відповідач ОСОБА_3 не заперечував факту, що з 2012 року і до часу розгляду справи в суді, не проживав спільно з дочкою ОСОБА_2 , не вів спільного господарства та не був пов`язаний спільним побутом з ОСОБА_2 та/або ОСОБА_1 .
 
Судами встановлено, що відповідач фактично з 2012 року і по день пред`явлення ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 даного позову, мав інше місце проживання та до ОСОБА_1 з вимогою про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення, не звертався.
 
Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, що є поважними причинами не проживання за місцем реєстрації та підставою для його вселення до даного житла.
 
Однак, докази створення  ОСОБА_1 перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи відсутні, натомість судами, в тому числі рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 
2016 року (справа № 640/3562/16-ц), встановлено наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо участі батька у вихованні доньки.
 
Доводи касаційної скарги, які є аналогічним доводам, викладеним в зустрічному позові ОСОБА_3 та апеляційній скарзі на рішення місцевого суду, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом та спрямовані на переоцінку доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. В. Шипович        Є. В. Синельников       С. Ф. Хопта