ПОСТАНОВА
Іменем України

30 червня 2019 року 
Київ
справа №855/188/19
адміністративне провадження №А/9901/143/19
                                                      №А/9901/139/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова  В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Головко О.В.
учасники справи:
представник позивача - Попов А.С.
представник апелянта - Слободян Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Центральної виборчої комісії та ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) на рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року (судді Федотов І.В., Літвіна Н.М., Сорочка Є.О.) у справі № 855/188/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, 
УСТАНОВИВ:
25 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії (далі - відповідач, ЦВК) про:
- визнання протиправною та скасування постанови ЦВК від 24 червня 2019 року            № 1273 «Про відмову в реєстрації кандидатів у народні депутати України ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , висунутих у порядку самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року» у частині, якою відмовлено в реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (до ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 ), висунутого в порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 207 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року (далі - спірна постанова);
- зобов`язання відповідача повторно розглянути документи щодо реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4, кандидатом у народні депутати, який балотується в одномандатному виборчому окрузі № 207 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року, та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про вибори народних депутатів України».
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 червня 2019 року позивач звернувся до ЦВК з пакетом документів для реєстрації його кандидатом у народні депутати України, однак відповідач спірною постановою відмовив йому у реєстрації через відсутність в автобіографії контактного номеру телефону. Позивач стверджує, що в автобіографії такий номер телефону указаний, він є дійсним, активований і дозволяє здійснювати та отримувати дзвінки. При цьому, позивач зазначає, що вимогами виборчого законодавства не встановлено право ЦВК відмовляти в реєстрації кандидата в депутати з таких підстав.
Рішенням від 27 червня 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) задовольнив повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, Шостий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що номер телефону, зазначений позивачем в автобіографії, відповідає номеру, вказаному у його позовній заяві і саме за цим номером секретарем судового засідання йому було передано телефонограму про дату, час та місце судового розгляду справи. Крім того, пунктом 2 частини 2 статті 55 та пунктом 2 частини                1 статті 60 Закону України «Про вибори народних депутатів України» не передбачено такої підстави для відмови в реєстрації кандидата, як зазначення неактивного номеру телефону, а жодних інших недоліків поданих позивачем документів або їх відсутності відповідач, відмовляючи в реєстрації на підставі вказаних норм Закону, не зазначив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ЦВК звернулася до Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що ЦВК реєструє кандидата в народні депутати України, який балотується в одномандатному виборчому окрузі в порядку самовисування, за умови, зокрема, отримання нею визначених частиною 2 статті 55 Закону документів, які обов`язково повинні містити відомості, зазначені у наведеній нормі Закону. Однак, усупереч цій нормі в поданій ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) автобіографії не зазначено відомостей про його контактний номер телефону. Неодноразові спроби відповідача зателефонувати позивачу за вказаним ним номером телефону засвідчили, що цей номер є неактивним. Відтак, автобіографія ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) вважається неподаною. Отже, підставою відмови в реєстрації кандидата в народні депутати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) була відсутність передбаченого Законом документа, а не недолік у поданих для реєстрації кандидатом в депутати документів. Таким чином, оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, судом не з`ясовані належним чином всі обставини справи, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Також до Верховного Суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) відмовити.
Подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) мотивує тим, що під час розгляду даної справи суд першої інстанції обмежився формальним підходом до перевірки певних обставин справи, фактично зосередившись на перевірці активації номеру телефону позивача, зазначеного в автобіографії, при цьому його доводи, викладені в заяві про вступ у справу в якості третьої особи, а також твердження представника ЦВК про грубе порушення ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) вимог виборчого законодавства суд залишив поза увагою. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) є чинним народним депутатом України та зареєстрований ЦВК кандидатом у народні депутати на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року в одномандатному виборчому окрузі № 207. Відтак, за наявності такого рішення суду першої інстанції, допущено реєстрацію двійників в якості кандидатів у виборчому процесі, яка, як правило, відбувається без мети реальної участі у виборах, натомість, з метою незаконного впливу на виборчий процес. На думку апелянта, рішення суду, яким надається оцінка законності реєстрації кандидата в народні депутати України особи, яка називає себе ОСОБА_1             (ІНФОРМАЦІЯ_3) прямо і безпосередньо стосується законних інтересів ОСОБА_1           (ІНФОРМАЦІЯ_2.) - зареєстрованого кандидата в народні депутати України. За таких обставин, апелянт вважає, що не залучивши його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Шостий апеляційний адміністративний суд допустив порушення норм процесуального права.
Відзивів на апеляційні скарги ЦВК та ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) до суду не надійшло.
У судовому засіданні представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. У клопотанні просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення  Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року скасувати.
Представник апелянта ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) просив апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення  першої інстанції скасувати.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення. 
Судом установлено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) подав до ЦВК заяву про самовисування кандидатом у народні депутати України в одномандатному виборчому окрузі № 207 на позачергових виборах народних депутатів України                 21 липня 2019 року.
Разом із заявою позивач ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) подав автобіографію, заяву про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, документ про внесення грошової застави, 4 фотографії, копію паспорта громадянина України, передвиборну програму. 
Постановою ЦВК від 24 червня 2019 року № 1273 позивачу відмовлено в реєстрації кандидатом у народні депутати України, на підставі пункту 2 частини першої статті         60 Закону України «Про вибори народних депутатів України». Зазначено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) до ЦВК не подано автобіографії. 
Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.
За частиною 1 статті 1 Закону України від 30 червня 2004 року № 1932-IV «Про Центральну виборчу комісію» (далі - Закон № 1932-IV) Центральна виборча комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.
Відповідно до пункту 6 статті 19 Закону № 1932-IV комісія реєструє кандидатів у народні депутати України в порядку, встановленому законом. 
Отже, саме ЦВК є тим суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладено обов`язок реалізації виборчих прав громадян України та забезпечення проведення виборчого процесу з дотриманням конституційних та законодавчих засад.
Порядок проведення виборів народних депутатів України встановлюється законом (частина 3 статті 77 Основного Закону).
Організація і порядок проведення виборів народних депутатів України визначені Законом України від 17 листопада 2011 року № 4061-VI «Про вибори народних депутатів України» (далі - Закон № 4061-VI).
Відповідно до частини 2 статті 55 Закону № 4061-VI Центральна виборча комісія реєструє кандидата у депутати, який балотується в одномандатному окрузі в порядку самовисування, за умови пред`явлення ним особисто одного із документів, передбачених пунктами 1 або 2 частини третьої статті 2 цього Закону, та отримання нею, серед іншого, автобіографії кандидата в депутати, на паперовому носії та в електронному вигляді, що обов`язково повинна містити: прізвище, власне ім`я (всі власні імена) та по батькові (за наявності), число, місяць, рік і місце народження, громадянство із зазначенням часу проживання на території України, відомості про освіту, трудову діяльність, посаду (заняття), місце роботи, громадську роботу (в тому числі на виборних посадах), партійність, склад, сім`ї, адресу місця проживання, контактний номер телефону, відомості про наявність чи відсутність судимості.
Отже, однією з обов`язкових умов для реєстрації кандидатом в депутати, який балотується в одномандатному окрузі в порядку самовисування є факт подання такою особою автобіографії із зазначенням відомостей, визначених пунктом                      4 частини 1 статті 55 Закону № 4061-VI.
Зі змісту спірної постанови ЦВК слідує, що підставою для її прийняття слугувало те, що неодноразові спроби зателефонувати позивачу за вказаним у автобіографії номером телефону засвідчують неактивність цього номеру телефону (абонент не може прийняти дзвінок).
З цих мотивів ЦВК дійшла висновку, що автобіографія ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) вважається неподаною.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 60 Закону № 4061-VI Центральна виборча комісія відмовляє в реєстрації кандидата (кандидатів) у депутати в разі відсутності документів, зазначених у частині першій статті 54 чи частинах першій або другій статті 55 цього Закону. 
Відповідно до пункту 1 Роз`яснень щодо застосування деяких положень Закону України «Про вибори народних депутатів України» під час реєстрації кандидатів у народні депутати України, затверджених постановою ЦВК від 29 травня 2019 року          № 909, документ вважається таким, що не поданий для реєстрації кандидатом у депутати, у разі відсутності в ньому відомостей, які обов`язково повинні міститися у такому документі згідно з вимогами Закону. 
Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив зміст автобіографії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3), поданої до ЦВК для реєстрації кандидатом у народні депутати України, та встановив наявність у ній обов`язкових відомостей, з-поміж іншого, контактного номера телефону.
При цьому колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вказала, що номер телефону позивача в автобіографії відповідає номеру, зазначеного в його позовній заяві, та саме за цим номером секретарем судового засідання ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) передано телефонограму про дату, час та місце судового розгляду справи.
У контексті зазначеного колегія суддів не вбачає невідповідності автобіографії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3), поданої до ЦВК, вимогам пункту 4 частини 1 статті                   55 Закону № 4061-VI, відтак колегія суддів констатує, що мотиви прийняття відповідачем спірної постанови є формальними та порушують закріплене у статті            9 Закону № 4061-VI право позивача бути обраним, тим більше, що зазначеними нормами виборчого законодавства не передбачено право ЦВК відмовляти в реєстрації кандидата в народні депутати України з підстав неможливості зв`язатися з особою за контактним номером телефону.
Колегія суддів наголошує, що в силу частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, відповідачем не надано, а матеріали справи не містять, належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що номер телефону ОСОБА_1              (ІНФОРМАЦІЯ_3), указаний в автобіографії, не є діючим або був неактивним у період з 19 по                   24 червня 2019 року. Телефонограма таким доказом не є, оскільки телефонограма - це службовий документ, який містить інформацію, передану по телефону, та не може засвідчувати факт відсутності зв`язку.
Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), колегія суддів Верховного Суду встановила, що останній є народним депутатом України VIII  скликання в одномандатному виборчому окрузі № 207. 
При цьому ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) зареєстрований ЦВК кандидатом у народні депутати України у порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі           № 207 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року. 
Відповідно до частини першої статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Положеннями статті 9 Закону № 4061-VI визначено, що депутатом може бути обраний громадянин України, який на день виборів досяг двадцяти одного року, має право голосу і проживає в Україні протягом останніх п`яти років.
Відповідно до статті 10 Закону № 4061-VI право висування кандидатів у депутати належить громадянам України, які мають право голосу. Це право реалізується ними через партії або шляхом самовисування відповідно до цього Закону.
Отже, право самовисування у народні депутати належить громадянам України, які мають право голосу, на день виборів досягли двадцяти одного року та проживають в Україні протягом останніх п`яти років.
Як слідує з обставин даної адміністративної справи, як ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3), так і ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) реалізували своє право бути обраними народними депутатами України на позачергових виборах 21 липня 2019 року шляхом самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 207.
Підстави відмови в реєстрації кандидата у депутати визначені статтею 60 Закону          № 4061-VI. Зокрема, ЦВК відмовляє в реєстрації кандидата у депутати в разі: 
1) порушення вимог частин четвертої, п`ятої статті 52 цього Закону;
2) відсутності документів, зазначених у  частині першій статті 54 чи частинах першій або другій статті 55 цього Закону;
3) припинення громадянства України кандидата у депутати;
4) вибуття особи, висунутої кандидатом у депутати, за межі України для проживання чи з метою отримання політичного притулку;
5) визнання особи, висунутої кандидатом у депутати, недієздатною;
6) набрання щодо особи, висунутої кандидатом у депутати, законної сили обвинувальним вироком суду за вчинення умисного злочину;
7) виявлення обставин, які позбавляють особу, висунуту кандидатом у депутати, права бути обраною депутатом відповідно до статті 9 цього Закону;
8) висування кандидата (кандидатів) у депутати від партії, яка здійснює пропаганду комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, їхньої символіки та щодо якої в установленому Кабінетом Міністрів України порядку прийнято рішення про невідповідність її діяльності, найменування та/або символіки вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки».
Наведений перелік підстав для відмови в реєстрації кандидата є вичерпним, і в ньому не значиться така підстава як співпадіння з прізвищем, ім`ям та по-батькові раніше зареєстрованого кандидата.
Разом з цим, з постанови відповідача, яка є предметом оскарження у даній справі, слідує, що ЦВК не досліджувала подані ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) документи з точки зору наявності вже зареєстрованого кандидата у депутати з ім`ям «Євлахов А.С», як підстави для відмови в реєстрації,  оскільки така підстава не передбачена статтею        60 Закону № 4061-VI.  
Натомість, зазначені обставини не були залишені ЦВК поза увагою. Так, у спірній постанові, зокрема, зазначено, що подання ОСОБА_1 ,        ІНФОРМАЦІЯ_4 (до ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 ), заяви про самовисування щодо реєстрації кандидатом в народні депутати України в одномандатному виборчому окрузі № 207 може мати на меті введення виборців в оману, перешкоджання вільному здійсненню громадянами свого виборчого права та перешкоджання діяльності іншого суб`єкта виборчого процесу, а отже, можуть підпадати під ознаки злочину, передбаченого статтею 157 Кримінального кодексу України.  У зв`язку з цим, керуючись повноваженнями, визначеними статтею                   13 Закону України "Про Центральну виборчу комісію", ЦВК було скеровано копію заяви про самовисування ОСОБА_1 (1962 р.н.) та доданих до неї документів до Національної поліції України  для здійснення перевірки та, в разі необхідності, вжиття передбачених законодавством заходів реагування. 
Відтак, суд першої інстанції, при вирішенні даного спору, дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені обставини не могли бути підставою для прийняття ЦВК спірної постанови. 
Натомість, зазначене звернення ЦВК  до Національної поліції України може мати  інші наслідки, відмінні від відмови в реєстрації кандидата у депутати в розумінні статті        60 Закону  № 4061-VI.  
Крім того, чинне виборче законодавство не встановлює обмеження для особи, яка змінила ім`я балотуватися у депутати та бути обраною.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) про те, що реєстрація кандидата у депутати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3) порушує його права та законні інтереси як кандидата у депутати, оскільки реєстрація кандидатів з однаковим прізвищем, ім`ям та по-батькові не заборонена виборчим законодавством.
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) задоволенню не підлягає.
Обставини цієї справи у взаємозв`язку з наведеними правовими положеннями законодавчих актів України дають колегії суддів Верховного Суду підстави для висновку про невідповідність спірної постанови ЦВК від 24 червня 2019 року                    № 1273 у частині, якою відмовлено в реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3), - критеріям законності та обґрунтованості, визначених частиною 2 статті 2 КАС України, а дії ЦВК - вимогам частини 2 статті         19 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року              № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Оскільки висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з положеннями статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
За частиною дев`ятою статті 273 КАС України у разі несплати судового збору на момент вирішення справи суд одночасно вирішує питання про стягнення судового збору відповідно до правил розподілу судових витрат, встановлених цих Кодексом.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 132 цього Кодексу). 
Відповідно до підпункту 2 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Оскільки за подання адміністративного позову до суду необхідно сплатити судовий збір у розмірі 768,40 грн, то за подання апеляційних скарг на рішення суду апелянти повинні сплатити  по 1  152,60 грн кожен. 
Відтак, судовий збір у розмірі 1152,60 грн підлягає стягненню з ЦВК  за рахунок її бюджетних асигнувань та з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) на рахунок Верховного Суду.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 273, 308, 310, 315, 316, 322 і 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу Центральної виборчої комісії залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) залишити без задоволення.
3. Рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року залишити без змін.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центральної виборчої комісії (місцезнаходження: 01196, м. Київ, вул. пл. Лесі Українки,1; код ЄДРПОУ 21661450) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі  1152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) на рахунок Верховного Суду (УК у Печерському районі/Печерський район/22030102; рахунок отримувача: 31219207026007; код ЄДРПОУ: 38004897).
5. Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;  ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі  1152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) на рахунок Верховного Суду (УК у Печерському районі/Печерський район/22030102; рахунок отримувача: 31219207026007; код ЄДРПОУ: 38004897).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В.М. Соколов
Судді                                                                                                    Л.О. Єресько
                                                                                                    А.Г. Загороднюк