Постанова 
Іменем  України 
 
07 серпня 2019 року          
м. Київ
 
справа № 136/1059/15-ц
провадження № 61-9196св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Новоприлуцька сільська рада Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Врублевська Юлія Василівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року в складі колегії суддів: Матківської М. В., Сопруна В. В., Шемети Т. М.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Врублевська Ю. В., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/3 частини нерухомого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона до 1970 року проживала у будинку АДРЕСА_1 , який відносився до суспільної групи господарства - колгоспний двір. Головою колгоспного двору був її батько ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному дворі також постійно проживали, члени колгоспного двору, зокрема: її мати ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її брати: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . У 1970 році вона вийшла заміж і перейшла проживати у с. Турбів Липовецького району Вінницької області . У будинку залишилися проживати її брати. Проте, вона не втрачала зв`язку із колгоспним двором, оскільки своєю працею та коштами приймала активну участь у веденні колгоспного двору. Так, у 1977-1979 роках давала власні кошти на будівництво нового цегельного хліва. За спільні кошти її та братів у 1984-1985 роках було придбано цеглу для капітального ремонту будинку: обклали цеглою стіни будинку, зробили новий дах на будинку та побудували веранду; разом переробили погріб. У 1990 році зробили парове опалення у будинку, а в 1991 році побудували металеву огорожу. Вона приймала активну участь у всіх цих затратних ремонтах. Кожного року разом із братами утримувала земельну ділянку. У 1992 році ОСОБА_2 вибув із двору в м. Олександрів Володимирської області, РФ. У квітні 2012 році ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Після його смерті їй стало відомо про те, що 08 серпня 1990 року виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Вінницької області на ім`я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_2 . Вказане свідоцтво вважала незаконним, оскільки при його видачі не було враховано, що спірний житловий будинок перебував у спільній частковій власності інших власників.
 
Посилаючись на те, що оскаржуване свідоцтво про право власності на спірний будинок позбавило її та ОСОБА_2 права на частку у їх будинку як колишніх членів колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні та з урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок від 08 серпня 1990 року № 137, видане виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Вінницької області на ім`я ОСОБА_7 , скасувати його та визнати за нею право власності на 1/3 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями як за колишнім членом колгоспного двору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада 
2015 року відмовлено у задоволенні позову.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач, вибувши зі складу господарства припинила членство у складі колгоспного двору та у відповідності до статті 124 ЦК УРСР мала право на виділ частки у майні двору.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 як за колишнім членом колгоспного двору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування недійсним свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок 
від 08 серпня 1990 року № 137, видане виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Вінницької області на ім`я ОСОБА_7 , апеляційний суд, виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення цієї вимоги, оскільки оскаржуване свідоцтво є правовстановлюючим документом та свідчить про те, що спірний житловий будинок є власністю колгоспного двору, головою якого є 
ОСОБА_7 , а не приватною власністю останнього.
 
Задовольняючи позов у частині визнання за позивачем права власності на 1/3 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями, суд виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки право на позов у неї виникло у травні 2015 року, коли вона дізналась про порушення свого права. Також, виходив з того, що після припинення існування колгоспного двору позивач не втратила права на частину у майні такого двору, свою частку у його майні не витребувала і продовжувала брати участь своєю працею та коштами у веденні спільного господарства колишнього двору, а тому у відповідності до статей 120, 123 ЦК УРСР вона має право на частину в майні колгоспного двору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У лютому 2016 рокупредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2016 року касаційне провадження відкрито та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року дану справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року до Верховного Суду передано дану справу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
У березні 2016 року ОСОБА_1 подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судове рішення є законним і обґрунтованим.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом установлено, що ОСОБА_1 із народження до 1970 року проживала у будинку АДРЕСА_1 , який відносився до суспільної групи господарства - колгоспний двір, головою якого був її батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному дворі також постійно проживали, члени колгоспного двору: її мати ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її брати: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . З 1970 року позивач проживала у с. Турбів Липовецького району Вінницької області.
 
Наведене підтверджується копіями із погосподарських книг по Новоприлуцькій сільській раді Липовецького району Вінницької області: особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1961-1963 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1967-1969 роки та довідками, виданими Новоприлуцькою сільською радою Липовецької області Вінницької області 
від 27 квітня 2015 року № 531, від 25 травня 2015 року №630, від 25 травня 2015 року № 631.
 
Також, встановлено, що після вибуття зі складу господарства ОСОБА_1 своєю працею і коштами допомагала братам утримувати домогосподарство.
 
У 1992 році ОСОБА_2 вибув у м. Олександрів Володимирської області, РФ, що підтверджується довідкою Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 25 травня 2015 року № 633, виданої на підставі записів погосподарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки.
 
08 квітня 2012 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.
 
22 січня 2015 року приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Врублевська Ю. В. відкрила спадкову справу № 5/2015 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 за заявою дружини 
ОСОБА_3 .
 
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Врублевської Ю. В. від 05 травня 2015 року № 119/01-16 спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не заводилась.
 
Згідно з відповіддю Державного нотаріального архіву Вінницької області від 14 липня 2015 року № 954/01-18 спадкова справа на майно померлого ОСОБА_5 по фонду Липовецької державної нотаріальної контори не виявлено, інформація перевірена за 1967-2000 роки.
 
07 травня 2015 року ОСОБА_1 надіслала до Липовецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом і одержання свідоцтва про право на спадщину за законом залишене після ОСОБА_5 .
 
На підставі рішення Липовецької районної ради народних депутатів від 31 травня 1985 року № 131 та рішення виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 15 червня 1989 року № 21 видано свідоцтво про право особистої власності на будинок, яке свідчить про те, що цілий будинок, що складається із одного житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 Цей будинок зареєстрований в бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_7 , про що вчинено відповідний запис 08 серпня 1990 року на зворотній стороні свідоцтва про право власності.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
 
Згідно із частинами першою і другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ) (пункт 1 частини першої); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
Частинами першою, другою статті 124 ЦК УРСР (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) передбачено, що при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); 
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
 
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані докази та встановивши, що ОСОБА_1 вибувши зі складу господарства припинила членство у складі колгоспного двору, а тому відповідно до статті 124 ЦК УРСР мала право на виділ частки у майні двору, проте з вимогою про виділ частки в натурі або ж виплату її вартості грішми не зверталася, дійшов правильного висновку про те, що при видачі свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння права інших осіб, які були співвласниками колгоспного двору, порушено не було.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 413, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року скасувати, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада                          2015 року залишити в силі. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
Судді:                                                                              Н. О. Антоненко
                                                                                      В. І. Журавель
                                                                                       В. М. Коротун
В. П. Курило