ПОСТАНОВА
Іменем України
20 серпня 2019 року 
Київ
справа №804/1469/16
адміністративне провадження №К/9901/43567/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.,
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №804/1469/16
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська до Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Панченко О.М., суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,
в с т а н о в и в :
У березні 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом до Гвардійської селищної ради, в якому просив скасувати Положення про встановлення плати за землю на території Гвардійської селищної ради, скасувати пункт 2 рішення №04-34/VI від 02.07.2015 та зобов`язати відповідача розробити та затвердити нове Положення про встановлення плати за землю на території Гвардійської селищної ради, яким звільнити землі, що закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, від сплати земельного податку.
В обґрунтування позовних вимог посилається на статтю 14 Закону України «Про Збройні Сили України», згідно з якою земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування, а тому вважає, що селищною радою має бути прийнято рішення про його звільнення від сплати земельного податку.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Суди встановили, що згідно з Державним актом на право користування землею Серії Б №020061 від 1988 року земельна ділянка загальною площею 20447 га передана в постійне користування Дніпропетровській квартирно-експлуатаційній частині району.
Наказом начальника Дніпропетровської квартирно-експлуатаційної частини району №94 від 31.10.2015 Дніпропетровську квартирно-експлуатаційну частину району переформовано в Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська.
27.05.2015 відповідач листом №02-23/521 повідомив позивача про те, що розроблено проект рішення "Про встановлення ставок земельного податку та орендної плати за користування землею на території Гвардійської селищної ради", в якому не передбачено пільг по сплаті земельного податку для Збройних Сил України.
Листом від 10.06.2015 позивач звернуся до селищної ради з проханням урахувати вимоги статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» щодо звільнення його від сплати земельного податку.
02.07.2015 Гвардійською селищною радою прийнято рішення №04-34/VI "Про встановлення на території Гвардійської селищної ради податку на майно в частині плати за змелю", яким встановлено на території Гвардійської селищної ради податок на майно в частині плати за землю з 01.01.2016 та затверджено Положення про встановлення плати на землю на території Гвардійської селищної ради, в якому, зокрема, не передбачено надання позивачу пільг по сплаті податку на землю.
Вважаючи, що селищною радою позивача протиправно не звільнено від сплати податку на землю, останній звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що норми ПК України в порівнянні із Законом України "Про Збройні Сили України" мають пріоритетну силу, оскільки він є спеціальним законом, що регулює правовідносини в сфері оподаткування. 
Апеляційний суд, погодився з такими доводами суду першої інстанції, однак вказав, що надання пільги є дискреційними повноваженнями органу місцевого самоврядування, а тому відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв у відповідності до ст.19 Конституції України, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, апеляційний суд зазначив, що оскаржуване рішення №04-34/VI від 02.07.2015 скасовано рішенням відповідача від 28.01.2016 №11-03/VII.
Не погоджуючись із вказаним рішенням апеляційного суду, позивач подав касаційну скаргу з вимогами про його скасування та ухваленні нового рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.
У поданих запереченнях відповідач просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а постанову апеляційного суду - залишити без змін. 
Верховний Суд переглянув судове рішення у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі -ПК України) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
При цьому пунктом 5.2 ст.5 ПК України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VІІІ (набрав чинності з 01.01.2015) до ПК України внесені зміни, зокрема статті 282, 284 ПК України викладено в новій редакції.
Зокрема, з 01.01.2015 суттєво скорочено перелік пільг із земельного податку, який був передбачений у підпункті 282.1.3 ПК України, в тому числі і для закладів, установ та організацій, спеціалізованих санаторіїв України для реабілітації, лікування та оздоровлення хворих, військових формувань, утворених відповідно до законів України, Збройних Сил України та Державної прикордонної служби України, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
У переліку пільг із земельного податку для юридичних осіб залишились лише громадські організації інвалідів України, їх санаторно-курортні, оздоровчі заклади, реабілітаційні установи, засновані ними підприємства та організації при дотриманні відповідних критеріїв, а також бази олімпійської та параолімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.
Разом з цим, у відповідності до п.12.4. ст.12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить: 12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; 12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; 12.4.3. до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Проте, надання такої пільги є дискреційними повноваженнями органу місцевого самоврядування.
Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Таким чином, вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу пільги по сплаті земельного податку (звільнення від його сплати), є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального права.
За змістом частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні апеляційним судом рішення, а тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення.
Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро - залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2017 року - залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик 
 А.І. Рибачук ,
Судді Верховного Суду