Постанова 
Іменем  України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 645/3118/14-ц
 
провадження № 61-23680св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа -Державна реєстраційна служба України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року у складі судді              Алтухової О. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області                             від 24 грудня 2014 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С.,                   Овсяннікової А. І., Бездітка В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність, виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі  35 000 дол. США. На забезпечення виконання зобов`язань                    ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їм на праві приватної власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 21 лютого 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 51 907,04 дол. США, що еквівалентно                              458 754,43 грн. 
Ураховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд: звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на вказану квартиру у рахунок погашення основного зобов`язання щодо сплати заборгованості у розмірі 51 907,04 дол. США, що еквівалентно                            458 754,43 грн, за договором про надання споживчого кредиту від 11 грудня 2006 року; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, припинити право власності ОСОБА_2 та                        ОСОБА_1 на вказану квартиру, виселити відповідачів та інших осіб, які проживають у вказаній квартирі, витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт та правовстановлюючі документи на квартиру.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, використовується як постійне місце проживання позичальника та іпотекодавця і її загальна площа не перевищує 140 кв. м, тому на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стягнення на предмет іпотеки звернуто бути не може.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що    ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надали в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м, це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання іпотекодавців, будь-яких доказів того, що у їх власності знаходиться інше нерухоме житлове майно матеріали справи не містять
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У травні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року.
Касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                  645/3118/14-ц з Фрунзенського районного суду м. Харкова.
 
10 липня 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що введений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредиторами права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє кредиторам захищати свої права зазначеним способом, у той час як відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки остаточно позбавляє кредитора такого права. Після відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки банк позбавлений у майбутньому, у період дії мораторію та після закінчення його дії, відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року звернутись до суду з такими вимогами, тому як спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже судом розглядався. Таким чином, суд мав би задовольнити законні вимоги позивача, а вже потім вирішити питання, пов`язані із зазначенням порядку і строку виконання рішення суду, застосувати відстрочку виконання рішення на період дії мораторію згідно зі статтею 217 ЦПК України 2004 року, та питання, пов`язані зі зверненням ухваленого судового рішення до виконання (стаття 368 ЦПК України 2004 року).
Крім того, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. 
При цьому обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
11 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі  35 000 дол. США. На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ,                           ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їм на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 
Отже, у силу статей 512, 514 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором  ОСОБА_2 .  
Внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 21 лютого 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 51 907,04 дол. США, що еквівалентно 458 754,43 грн. 
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частинах першій і другій статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої           статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною другою статті 16 ЦК Українипередбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
У статті 12 Закону України «Про іпотеку»вказано, що у разі               порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Згідно з пунктом 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.
 
У пункті 4.2. договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до пункту 5.3. договору іпотеки у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволенні вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
Згідно з пунктом 5.4. договору іпотеки у разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 3 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку»), іпотекодержатель реалізує норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» і повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, вважається повідомленням іпотекодавцям про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. 
 
Крім того, у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі) за умови, що в них це право передбачено.
 
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, однак, правовою підставою для цього можуть бути або договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, що передбачають передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
 
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
 
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. 
 
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі                       № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Ураховуючи викладене, суди на зазначені обставини справи уваги не звернули, не перевірили, чи відповідає обраний позивачем спосіб судового захисту вимогам закону.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року скасувати.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність, виселення відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
Б. І. Гулько 
Г. В. Кривцова
Р. А. Лідовець