ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 серпня 2019 року
м. Київ
Справа № 904/5896/18
Провадження № 12-83гс19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Кібенко О. Р.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,
відповідача - фізичної особи - підприємця Штефана Владислава Олександровича,
представників учасників справи:
Криворізької міської ради - Лютої О. В., Чабарай К. В.,
Фізичної особи - підприємця Штефана В . О. - Лісового Д. О. , 
 
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Штефана Владислава Олександровича (далі - ФОП Штефан В. О. )
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17 квітня 2019 року, ухвалену колегією суддів у складі Березкіна О. В., Антонік С. Г., Іванова О. Г.,
у справі за позовом Криворізької міської ради (далі - Міськрада)
до ФОП Штефана В. О.
про стягнення 75 228,20 грн
Історія справи
Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.  21 грудня 2018 року Міськрада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ФОП Штефана В. О. про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 75 228,20 грн за оренду земельної ділянки площею 0,2912 га, з кадастровим номером 1211000000:06:134:0057 , розташованої за адресою: вул. Качалова, Саксаганський район, м. Кривий Ріг , яка використовується останнім для розміщення автостоянки. 
2.  Позивач послався на те, що, незважаючи на припинення з березня 2013 року договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами 29 грудня 2007 року, відповідач продовжував користуватися нею і не сплачував орендної плати, що призвело до утворення заборгованості у заявленому розмірі. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.  28 листопада 2007 року Міськрада прийняла рішення № 2026, яким затвердила ФОП Штефану В.О. проект відведення земельної ділянки комерційного використання (код 1.11.3) для розміщення автостоянки, розташованої за вищевказаною адресою.
4.  29 грудня 2007 року між Міськрадою як орендодавцем та ФОП Штефаном В.О. як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 05 березня 2008 року за № 040810800141, згідно з яким орендодавець передав орендарю у строкове платне користування на 2 роки вищезазначену земельну ділянку для розміщення автостоянки. 
5.  20 квітня 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору, згідно з якою сторони з врахуванням рішення Міськради від 27 січня 2010 року № 3714 домовилися про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки на 3 роки (державна реєстрація від 14 травня 2010 року № 041010800395) на тих самих умовах.
6.  24 квітня 2013 року Міськрада ухвалила рішення № 1927 про відмову ФОП  Штефану В.О. у поновленні договору оренди земельної ділянки, зобов`язала орендаря припинити комерційне використання цієї ділянки та повернути її міській раді за актом приймання-передачі.
7.  Згідно з умовами пунктів 18-19, 21 цього договору орендар зобов`язався повернути орендодавцеві земельну ділянку після припинення дії договору у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, та скласти про це акт приймання-передачі. Неповернення земельної ділянки у цей термін не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.
8.  Відповідач не повернув позивачу орендовану ним земельну ділянку і продовжував  використовувати її для розміщення автостоянки, не сплачуючи, при цьому орендної плати за фактичне користування у заявленому періоді.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
9.  Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 19 лютого 2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) закрив провадження у справі, оскільки спір не підлягав вирішенню в порядку господарського судочинства, та роз`яснив, що заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
10.  Суд зазначив, що з урахуванням положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, обов`язковою умовою для висновку про наявність підстав для розгляду справи за правилами господарського судочинства є використання фізичною особою - підприємцем земельної ділянки для здійснення господарської діяльності у встановленому законом порядку. Проте, укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 29 грудня 2007 року припинений у 2013 році у зв`язку з відмовою Міськради у його продовженні, тому ФОП Штефан В.О. перебуває на цій земельній ділянці без належних правових підстав, тоді як наявність у Штефана В.О. статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості, зокрема у правовідносинах з користування земельною ділянкою.
11.  Центральний апеляційний господарський суд постановою від 17 квітня 2019 року скасував ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року, а справу передав для продовження розгляду до цього ж місцевого господарського суду.
12.  Апеляційний господарський суд зазначив, що договір оренди земельної ділянки укладався між Міськрадою та ФОП Штефаном В.О. , якому надавалася земельна ділянка для господарської діяльності - розміщення автостоянки. Проект відведення земельної ділянки Штефану В.О. як ФОП затверджувався рішенням Міськради, витяг з технічної документації надавався орендарю як ФОП і за актом приймання-передачі земельна ділянка також передавалася в оренду відповідачу як ФОП. Тобто, оскільки земельна ділянка надавалася відповідачу - ФОП  Штефану В.О. саме як суб`єкту господарювання для здійснення ним господарської діяльності, то відповідачем у спорі про стягнення орендної плати має бути Штефан В.О. як ФОП і такий спір належить до вирішення у суді господарської юрисдикції.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог
13.  02 травня 2019 року ФОП Штефан В.О. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17 квітня 2019 року скасувати, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року залишити в силі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
14.  У касаційній скарзі відповідач не погодився з висновками апеляційного господарського суду, оскільки вважає, що спір у цій справі підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Тобто, на думку скаржника, має місце порушення правил суб`єктної юрисдикції.
Доводи інших учасників справи
15.  Відзиву на касаційну скаргу від Міськради не надходило.
Надходження касаційної скарги на розгляд Великої Палати Верховного Суду
16.  Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 07 червня 2019 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Штефана В.О. та передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно із частиною шостою статті 302 ГПК України, оскільки постанова суду апеляційної інстанції оскаржується з підстав порушення правил суб`єктної юрисдикції.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
17.  Одним із доводів касаційної скарги є посилання на порушення судом апеляційної інстанції правил суб`єктної юрисдикції. 
18.  Так, як зазначалося вище, апеляційний господарський суд визначив господарську юрисдикцію цієї справи з урахуванням укладення договору від 29 грудня 2007 року Міськрадою з ФОП  Штефаном В.О. та використання земельної ділянки останнім саме як суб`єктом господарювання.
19.  Натомість скаржник вважає такі висновки суду апеляційної інстанції помилковими, посилаючись на те, що позивачем не доведено використання земельної ділянки Штефаном В.О. як ФОП саме для підприємницької діяльності після припинення дії цього договору.
20.  Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.
21.  Як зазначалося вище, у пункті 21 вказаного договору сторони домовилися про те, що неповернення земельної ділянки у визначений термін не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання - передачі (повернення) земельної ділянки.
22.  З урахуванням цієї домовленості апеляційний господарський суд встановив, що земельна ділянка за актом приймання-передачі не повернута, а факт закінчення дії договору не свідчить про припинення у відповідача обов`язку сплати орендної плати. Указав, що використання чи невикористання її для господарської діяльності також не свідчить про припинення між сторонами господарських зобов`язань за договором, так як земельна ділянка надавалася суб`єкту господарювання саме для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, Міськрада рішенням та договором надавала Штефану В.О. в оренду земельну ділянку саме як ФОП і для здійснення господарської діяльності з розміщення автостоянки, тому у цих правовідносинах відповідач виступав як суб`єкт господарювання, а не як фізична особа.
23.  Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
24.  У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
25.  Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
26.  Пунктом 1 частини першої статті 20 цього ж Кодексу визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
27.  Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
28.  Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
29.  Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
30.  Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
31.  Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.
32.  Відповідно до наявної у матеріалах справи копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Штефан В.О. зареєстрований як ФОП із 02 вересня 2004 року. Відомостей про припинення ним підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом до суду немає. Основним видом його діяльності є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів. 
33.  У цій справі позовні вимоги стосуються невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати за фактичне користування ним земельною ділянкою після припинення договору оренди та внаслідок неповернення її орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення). Такий обов`язок також покладений на відповідача пунктом 21 договору від 29 грудня 2007 року.
34.  Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
35.  Згідно зі статтями 173, 179 цього ж Кодексу господарським зобов`язанням визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт господарювання зобов`язаний вчинити певну дію господарського характеру, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
36.  Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення з ФОП  Штефан В.О. орендної плати, нарахованої Міськрадою після припинення дії договору оренди земельної ділянки внаслідок неповернення її цим суб`єктом господарювання за актом приймання-передачі (повернення) та використання її останнім для розміщення автостоянки, то між сторонами існують правовідносини, які притаманні господарській діяльності. 
37.  За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився із суб`єктною юрисдикцією цього спору, вказавши про те, що він підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.
38.  Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що полягає у незаконному, на думку скаржника, відкритті апеляційного провадження без поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки, як він вважає, Міськрада, звертаючись з апеляційною скаргою 07 березня 2019 року, на один день пропустила цей строк, є необґрунтованими. 
39.  Так, в судовому засіданні 19 лютого 2019 року оголошено вступну та резолютивну частини ухвали про закриття провадження у справі, а повний текст ухвали складено 25 лютого 2019 року. Представник Міськради за своєю заявою отримав повний текст цієї ухвали 26 лютого 2019 року (т. 1 а. с. 121-128).
40.  За приписами статті 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому  повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
41.  В силу положень частин першої, сьомої статті 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
42.  Матеріали справи містять конверт (т. 1 а. с. 145), яким апеляційну скаргу скеровано до суду, із відбитком штампу поштового відділення (07 березня 2019 року) та інформацією про дату оформлення відправлення (06 березня 2017 року).
43.  Таким чином, зважаючи на своєчасність звернення Міськради з апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження. 
44.  Крім того, посилання відповідача у касаційні скарзі на невідповідність висновків апеляційного господарського суду правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду в аналогічних, на його думку, справах (постанови ВПВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 922/2972/17, від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 12 червня 2018 року у справі № 922/3204/17, від 27 червня 2018 року у справі № 749/230/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 904/1182/17) також не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції про господарську юрисдикцію цієї справи, оскільки скаржником не враховано відмінності обставин цієї справи та справ, наведених ним у касаційній скарзі. 
45.  Відповідно до обставин справ №№ 922/2972/17, 629/4628/16-ц, 922/3204/17, 749/230/15-ц, 904/1182/17 земельні ділянки використовувалися фізичними особами - власниками нерухомого майна, розташованого на цих земельних ділянках, без оформлення права користування відповідними земельними ділянками (укладення договорів оренди). 
46.  Предметом спору у справі № 306/2004/15-ц було визнання недійсними рішень міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі в оренду та надання дозволу на викуп земельної ділянки несільськогосподарського призначення, договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також припинення права власності на земельну ділянку. У цій справі особа отримала в оренду земельну ділянку саме як фізична особа, тобто вступила в орендні правовідносини з міською радою саме як фізична особа. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Щодо суті касаційної скарги
47.  Пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що cуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
48.  Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 цього ж Кодексу).
49.  Оскільки суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно застосував законодавство під час її розгляду, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
50. Наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, не стосуються питання щодо визначення юрисдикції справи, а спрямовані на встановлення фактичних обставин справи, які підлягають встановленню судом під час розгляду справи по суті.
Щодо судових витрат
51.  Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314-317 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Штефана Владислава Олександровича залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17 квітня 2019 року у справі № 904/5896/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                        В. С. Князєв
 
Суддя-доповідач                                                                 О. Р. Кібенко
 
Судді:                              Н. О. Антонюк                                    Ж. М. Єленіна       
 
Т. О. Анцупова                             Л. М. Лобойко 
 
С. В. Бакуліна                               О. Б. Прокопенко
 
В. В. Британчук                                  В. В. Пророк
 
Ю. Л. Власов                                      Л. І. Рогач
          
М. І. Гриців                                   О. М. Ситнік
 
Д. А. Гудима                                           О. С. Ткачук
 
В. І. Данішевська                         В. Ю. Уркевич
 
                                                                                             О. Г. Яновська