ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2566/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючий, Зуєв В. А., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання:  Мартинюк М. О.,

за участю представників:
позивача - Руденко С.К. , Лобода В.В. , Денщиков В.Л., Кіхно О.В., Денисенко О.М.,
відповідача - Безносик А.О. ,
третьої особи 1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третьої особи 2 - ОСОБА_6 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Київської міської ради і ОСОБА_7 

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 (судді: Іоннікова І .А., Михальська Ю. Б., Разіна Т. І.) і 
рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 (суддя Балац С. В.)  у справі 

за позовом Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні"
до Київської міської ради,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - 1) ОСОБА_5 , 2) ОСОБА_7 ,
про визнання незаконним і недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У лютому 2016 року Релігійна організація "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання незаконним та недійсним рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 6/1909 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 0,9289 га на  вул. Глибочицькій, 5 у Шевченківському районі м . Києва , укладеного між Київською міською радою та Релігійним управлінням Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні № 91-6-00490 від 26.09.2005".

1.2. Позовні вимоги Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" обґрунтовано тим, що рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 6/1909 прийняте відповідачем з порушенням норм діючого законодавства, є незаконним та протиправним, а тому його слід визнати недійсним. Позивач, зокрема, зазначає, що Київська міська рада оскаржуваним рішенням фактично скасувала раніше прийняте рішення від 17.03.2005 № 149/2725 "Про передачу земельної ділянки Релігійному Управлінню Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні для будівництва та обслуговування молитовного будинку з недільною школою на                         вул. Глибочицькій, 5 у Шевченківському районі м. Києва ", яким земельна ділянка площею 0,9289 га була передана Релігійному Управлінню у довгострокову оренду на 25 років.   

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі                       № 910/2566/16 позов задоволено повністю. Визнано недійсним рішення від 24.09.2015 № 6/1909 Київської міської ради "Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 0,9289 га на вул. Глибочицькій у Шевченківському районі м. Києва, укладеного між Київською міською радою та Релігійним Управлінням Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні № 91-6-00490 від 26.09.2005". Стягнуто з Київської міської ради на користь Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378, 00 грн. 

2.2. Рішення місцевого господарського суду мотивоване положеннями статей 24, 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України, статей 141, 143, 144 Земельного кодексу України, статей 24, 25, 32 Закону України "Про оренду землі", а також статей 34, 35 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, зважаючи на які суд дійшов висновку про порушення Київською міською радою норм законодавства, що є підставою для визнання зазначеного рішення недійсним. 

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Стягнуто з Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" на користь Київської міської ради 1 515,80 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.  

3.2. Постанову апеляційної інстанції обґрунтовано приписами статей 627, 651 Цивільного кодексу України, статті 116 Земельного кодексу України, статей 24, 25, 30, 32 Закону України "Про оренду землі", а також статтями 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній після 15.12.2017, з урахуванням яких апеляційний суд дійшов висновку, що Київська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, діяла в межах власних повноважень, згідно з умовами договору оренди земельної ділянки, а посилання Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" на відсутність її згоди та відсутність відповідного рішення суду спростовується умовами договору оренди, вимогами Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі".

3.3. Постановою Верховного Суду від 15.05.2018 касаційну скаргу Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 у справі №910/2566/16 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду. 

3.4. Направляючи справу на новий розгляд до апеляційної інстанції Верховний Суд, зокрема, зазначив, що апеляційний господарський суд при вирішенні цього спору дійшов передчасного висновку про те, що Київська міська рада, ухвалюючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та згідно з умовами договору оренди земельної ділянки, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 

Крім того, Верховний Суд вказав, що господарський суд апеляційної інстанції замість встановлення наявності або відсутності вини позивача у невиконанні умов договору оренди земельної ділянки в частині закінчення забудови протягом трьох років, що є необхідним для застосування положень статі 614 Цивільного кодексу України, обмежився лише посиланням на те, що доказів звернення позивача до відповідача із пропозицією продовжити строки забудови на спірній земельній ділянці матеріали справи не містять. Проте відсутність таких звернень позивача не доводить сама по собі наявність вини останнього у незабудові земельної ділянки. 

Також Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційною інстанцією всупереч вимогам статей 269, 282 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній з 15.12.2017, під час розгляду справи не надано належної правової оцінки твердженням позивача про те, що: 1) на земельній ділянці знаходяться стіни та фундаменти будівель, право власності на які зареєстроване за позивачем; 2) у позивача наявні поважні причини незавершення забудови земельної ділянки протягом трьох років. Ці твердження позивача та докази, подані в обґрунтування цих тверджень, не оцінювалися апеляційним судом та не були враховані під час винесення постанови. 

При цьому  Верховний Суд зазначив, що надання Київською міською радою земельній ділянці "статусу скверу" та передача її у користування комунальному підприємству за умови знаходження на цій ділянці нерухомого майна, що належить позивачу, не можуть вважатися законними з огляду на приписи статей 316 та 317 Цивільного кодексу України.

3.5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019, апеляційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 залишено без змін. 

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, апеляційна інстанція зазначила, що матеріалами справи не доведено наявність вини позивача у невиконанні умов договору оренди земельної ділянки в частині закінчення забудови в контексті статті 614 Цивільного кодексу України та з урахуванням п. 3.1 договору оренди земельної ділянки, відповідно до якого "договір укладено на 25 (двадцять п`ять) років". 

Крім того, в оскаржуваному рішенні Київської міської ради про розірвання договору оренди міститься посилання на статтю 416 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право користування земельної ділянки для забудови припиняється, зокрема, у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд. Водночас положення даної статті регулюють виключно відносини, що виникають з договору суперфіцію (права користування чужою земельною ділянкою для забудови) та не можуть бути застосовані до договору оренди земельної ділянки. 

Також апеляційною інстанцією зазначено, що надання Київською міською радою земельній ділянці "статусу скверу" та передача її у користування комунальному підприємству за умови знаходження на цій ділянці нерухомого майна, що належить позивачу, не може бути визнана законною з огляду на приписи статей 316 та 317 Цивільного кодексу України. При цьому апеляційний господарський суд вказав, що безпідставне посилання суду першої інстанції на положення статті 32 Закону України "Про оренду землі" ніяким чином не впливає на законність рішення суду в цілому.

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг і заперечень на них

4.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 (повний текст складено 02.05.2019) і рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернулася Київська міська рада з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні".

4.2. У касаційній скарзі Київська міська рада, зокрема, зазначає про невірне  застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: статті 188 Господарського кодексу України, статей 416, 651 Цивільного кодексу України, статті 31 Закону України "Про оренду землі". Також Київська міська рада вказує про те, що нормами чинного законодавства передбачено можливість розірвання договору на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором. Крім того, позивач не був позбавлений права в установленому порядку звернутися до Київської міської ради, як орендодавця, з пропозицією продовжити строки здійснення забудови спірної земельної ділянки. 

4.3. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 (повний текст складено 02.05.2019) і рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернувся ОСОБА_7 з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016, а справу № 910/2566/16 передати на новий розгляд.  

4.4. У касаційній скарзі ОСОБА_7 , зокрема, зазначає про неправильне застосування статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 614, 627-629, 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України. Також ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуване рішення Київської міської ради не порушує право володіння, користування та розпорядженням майном позивача, а отже відсутнє порушене право і за таких обставин слід відмовити у задоволенні позовних вимог Релігійної організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні". 

4.5. У відзивах на касаційні скарги Київської міської ради Релігійна організація "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" просить залишити її без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 - без змін з огляду на безпідставність доводів скаржника і правомірність висновків судів. Релігійна організація "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" зазначає, що у матеріалах справи наявні достатні докази того, що позивачем вчинялись дії, необхідні для початку будівництва молитовного будинку з недільною школою.

4.7. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_7 Релігійна організація "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" просить залишити її без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 - без змін. Зокрема, Релігійна організація "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що наявність в договорі права сторони на одностороннє розірвання цього договору не звільняє цю сторону від дотримання порядку такого розірвання, який передбачений статтею 188 Господарського кодексу України.  

5.  Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

5.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.06.2019 (колегія суддів:  Багай Н. О. - головуючий, Дроботова Т. Б., Зуєв В. А.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у справі № 910/2566/16. 

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2019 (колегія суддів:  Багай Н. О. - головуючий, Дроботова Т. Б., Зуєв В. А.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у справі № 910/2566/16.

Розпорядженням в.о. заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 16.07.2019 № 29.3-02/1348 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 910/2566/16 у зв`язку із відпусткою судді  Дроботової Т.Б. 

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 16.07.2019 визначено склад колегії суддів у справі № 910/2566/16: головуючий - Багай Н. О., судді: Зуєв В. А., Могил С. К.

5.2.   Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах та запереченнях на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

5.3.   Суди попередніх інстанцій установили, що   рішенням Київської міської ради від 17.03.2005 №149/2725 передано Релігійній організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні", за умови виконання пункту 4 цього рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,9289 га для будівництва та обслуговування молитовного будинку з недільною школою на вул. Глибочицькій, 5 у Шевченківському районі м. Києва за рахунок земель, право користування якими оформлено відповідно до пункту 18 рішення Київської міської ради від 30.01.2003 № 247/407 "Про оформлення права користування земельними ділянками" та посвідчено договором оренди земельної ділянки від 10.02.2004 № 91-6-00214.

5.4. 12.09.2005 між Київською міською радою (орендодавець) та Релігійною організацією "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу         Щербаковим В.З. за № 651 та зареєстрований головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис від 26.09.2005 за № 91-6-00490. За умовами договору оренди орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 №149/2725 за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором.

5.5. Згідно з пунктом 2.1 договору оренди земельної ділянки об`єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування        - вул. Глибочицька, 5 у Шевченківському районі м. Києва; розмір - 9 289 кв. м.; цільове призначення - для будівництва та обслуговування молитовного будинку з недільною школою; кадастровий номер - 8 000 000 000 :91:096:0001.

5.6. У пункті 3.1 договору оренди земельної ділянки визначено, що договір укладено на 25 років.

5.7. Відповідно до пункту 8.4. договору оренди земельної ділянки орендар зобов`язаний завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через 3 роки з моменту державної реєстрації договору.

5.8. Пунктом 11.4. договору оренди земельної ділянки сторони погодили припинення договору шляхом розірвання в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, із звільненням орендодавця від відповідальності згідно з Господарським кодексом України в разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично не сплачує орендну плату (протягом півроку), порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 8.4. договору, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

5.9. Згідно з пунктом 11.5. договору оренди земельної ділянки договір може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, визначених у пунктах  5.1. та 8.4. цього договору.

5.10. 24.09.2015 Київською міською радою прийнято рішення № 6/1909 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 0,9289 га на                    вул. Глибочицькій у Шевченківському районі м. Києва, укладеного між Київською міською радою та Релігійним Управлінням Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні № 91-6-00490 від 26.09.2005".

5.11. Рішення Київської міської ради прийняте, у зв`язку з невиконанням Релігійною організацією "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" умов договору оренди земельної ділянки, а саме у зв`язку з незавершенням забудови земельної ділянки упродовж 3 років з моменту державної реєстрації договору, а також зважаючи на стійкий громадський супротив щодо забудови зеленої зони.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Предметом позову у справі є вимога позивача визнати незаконним та недійсним рішення Київської міської ради від 24.09.2015 № 6/1909 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 0,9289 га на                        вул. Глибочицькій, 5 у Шевченківському районі м. Києва , укладеного між Київською міською радою та Релігійним управлінням Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні № 91-6-00490 від 26.09.2005". На думку позивача, зазначене рішення Київської міської ради не відповідає вимогам законодавства та порушує його право користування земельною ділянкою. 

6.2. За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

6.3. Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

6.4. Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне положення викладене у частині 1 статті 93 Земельного кодексу України.

6.5. Згідно з підпунктом "в" частини 1 статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на таких принципах, зокрема, як невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

6.6. Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" врегульовано, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

6.7. Господарськими судами встановлено, що земельна ділянка на вул. Глибочицькій , 5 у м. Києві у 2003 році була передана Релігійній організації "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" у зв`язку із знаходженням на ній нерухомого майна, належного позивачу на праві власності, а в подальшому, рішенням Київської міської ради від 17.03.2005 ця ж земельна ділянка була надана позивачу вже для будівництва та обслуговування молитовного будинку з недільною школою. 

6.8. Як встановлено судами попередніх інстанцій, станом на травень 2017 року на зазначеній земельній ділянці знаходяться фундаменти та стіни майнового комплексу, площею 2234,7 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька, 5, придбаного Релігійною організацією "Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні" у 2001 році.  Отже дія договору оренди є важливим елементом реалізації відповідачем своїх прав власника.

6.9. За змістом частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 

6.10. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

6.11. Направляючи справу на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 звернув увагу на необхідність встановлення наявності або відсутності вини позивача у невиконанні умов договору оренди земельної ділянки в частині закінчення забудови протягом трьох років.

Частиною 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вказівки, які містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

6.12. На виконання зазначеної вказівки апеляційною інстанцією встановлено, що позивачем у 2007 році була отримана рецензія від ГО "Центр містобудування та архітектури"; протягом 2007 - 2009 років відбувалось погодження проекту на знесення зелених насаджень; у 2010 році відбулась пролонгація АПЗ та ТУ; протягом 2011 року відбувалась підготовка документів для містобудівних умов та обтяжень; в 2012 році були видані нові містобудівні умови і обмеження, передбачені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 та був підписаний договір з новою проектною організацією; протягом 2013-2014 років здійснювалось нове проектування та була отримана відмова Київенерго у погодженні проекту через відсутність відведеної земельної ділянки для ТП; у 2014-2015 роках відбулося проектування розділу з електропостачання та його погодження - отримана відмова погодити прокладення кабелю по їх території до ТП; в 2015 році отримано дозвіл Київенерго на постійне підключення, доопрацювання проекту з врахуванням нових вказівок Київенерго, погодження проекту в цілому.

6.13. Ураховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач протягом часу землекористування вчиняв дії по оформленню дозвільної документації, підготовці документів для містобудівних умов та обмежень, а також те, що позивачем вчинялись необхідні дії для будівництва об`єкту на виконання умов Договору оренди земельної ділянки, що свідчить про її цільове використання.

6.14. Частинами 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

6.15. З огляду на встановлені обставини Верховний Суд погоджується з господарськими судами попередніх інстанцій щодо недоведеності вини позивача у невиконанні умов договору оренди земельної ділянки в частині закінчення забудови. 

6.16. Крім того, надання Київською міською радою земельній ділянці "статусу скверу" та передача її у користування комунальному підприємству за умови знаходження на цій ділянці нерухомого майна, що належить позивачу, не може бути визнана законною з огляду на приписи положень статей 316 та 317 Цивільного кодексу України. 

6.17. Доводи відповідача про те, що позивач мав можливість в установленому порядку звернутися до Київської міської ради, як орендодавця, з пропозицією продовжити строки здійснення забудови спірної земельної ділянки, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки відсутність таких звернень не доводить наявність вини останнього у незабудові земельної ділянки. 

6.18. Посилання Київської міської ради на судові рішення у справах                       № 910/5963/17, № 910/8011/17 є безпідставними, оскільки зазначені справи не є тотожними та стосуються інших встановлених обставин справи. Зокрема, у вказаних справах судами встановлено, що землекористувачами не подано доказів початку будівельних робіт або будь яких інших дій, які би свідчили про свідоме, належне та добросовісне ставлення до свого зобов`язання приступити до забудови земельної ділянки.  

6.19. Доводи ОСОБА_7 про те, що надання земельній ділянці "статусу скверу" ніяк не обмежує позивача в доступі до фундаменту зруйнованої споруди чи до її використання, а оскаржуване рішення Київської міської ради ніяк не впливає на реалізацію позивачем свого права власності є необґрунтованими з огляду на приписи положень статей 316 та 317 Цивільного кодексу України. 

7. Висновки Верховного Суду
7.1.   Відповідно до    статті 236 Господарського процесуального кодексу України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
7.2.   Частиною 2    статті 287 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно зі   статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
7.3.   За змістом пункту 1 частини 1   статті 308 Господарського процесуального кодексу України      суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.4.   Відповідно до частини 1   статті 309 цього Кодексу   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.5.      З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що рішення і постанова господарських судів попередніх інстанцій у цій справі ухвалені із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.
7.6.   Доводи, викладені у касаційних скаргах, про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом   статті 300 Господарського процесуального кодексу України   не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим відсутні  підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у справі                 № 910/2566/16.

8. Розподіл судових витрат

8.1.   Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14   статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
   
Керуючись статтями   300,    301, пунктом 1 частини 1 статті    308, статтями   309,    314,    315,   317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Київської міської ради і ОСОБА_7  залишити без задоволення.

2.   Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2566/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Н. О. Багай

Судді                                                                                                          В. А. Зуєв  
                                                                                                                    
                                                                                                                   С. К. Могил