Постанова                                         
Іменем України
                  
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 476/106/17
провадження № 61-35001св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Стоян Василя Вікторовича», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року у складі судді Чернякової Н. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах державизвернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Стоян Василя Вікторовича» (далі ФГ «Стоян Василя Вікторовича») про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та повернення земельної ділянки.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що  ОСОБА_3 отримав державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 52 га, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, який 08 лютого 1993 року зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння за № 210. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори Миколаївської області 
Волошиним В. В. видано спадкодавцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом згідно якого вона успадкувала вищевказану земельну ділянку. 
 
Посилаючись на те, що право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою не входило до складу спадщини померлого, а відтак не могло бути успадковане відповідачем, просив визнати недійсним та скасувати видане  ОСОБА_1  свідоцтво про право на спадщину за законом та зобов`язати її повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області спірну земельну ділянку.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 
2017 року позов задоволено частково.
 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори Волошиним В. В. 
31 жовтня 2014 року, зареєстроване у реєстрі за №574, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкувала земельну ділянку, загальною площею 52, га призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 , на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
 
Повернуто у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку, площею 52 га, призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 , на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 52 га, для ведення селянського (фермерського) господарства надавав ОСОБА_3 лише право користування землею, а тому воно не може переходити спадкоємцю навіть за наявності задавнених правовідносин, оскільки діє лише до припинення цивільної правоздатності особи-спадкодавця, а тому не може входити до складу спадкового майна померлого ОСОБА_3 , а відтак свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАЕ № 502133 від 31 жовтня 2014 року, видане спадкоємцю ОСОБА_1 на вищевказану земельну ділянку, є недійсним. З урахуванням наведеного спірна земельна ділянка відповідно до статті 122 ЗК України підлягає поверненню її власнику - державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.
 
Суд відхилив, як безпідставні, доводи ОСОБА_1 про застосування позовної давності та про відсутність повноважень прокурора на звернення до суду із зазначеним позовом, та вважав взаємовиключними вимоги прокурора про скасування виданого ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час відкриття спадщини належне 
ОСОБА_3 право користування спірною земельною ділянкою не входило до спадкової маси, оскільки таке право припинилося у зв`язку з його смертю, а тому відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого відповідач успадкувала земельну ділянку, площею 52 га, для ведення селянського (фермерського) господарства. 
 
Апеляційний суд відхилив посилання заявника на порушення статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, посилаючись на те, що, ні спадкодавець, ні спадкоємець, не набули право власності на спірну земельну ділянку, що перебувала у державній власності, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги прокурора про визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та про повернення спірної ділянки державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги 
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що предметом спору є земельна ділянка, передана у довічне успадковане володіння, а не в постійне користування, а також не урахували рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп, яким визнано неконституційним пункт 6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», відповідно до якого громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні були до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Крім того, вказував на відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в суді, передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». 
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив прокуратури Миколаївської області на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 
20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року залишити без змін, посилаючись на законність та обгрунотваність судових рішень.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року, витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
На підставі рішення районної ради народних депутатів Єланецького району Миколаївської області Української РСР від 10 липня 1991 року № 135 ОСОБА_3 отримав державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 52,38 га, для ведення селянського господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, зареєстрований 08 лютого 1993 року в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння за № 210.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
 
31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори Миколаївської області Волошиним В. В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАЕ № 502133, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкувала земельну ділянку, площею 52 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , призначену для ведення фермерського господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
 
03 листопада 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на вказану земельну ділянку за 
ОСОБА_1 із зазначенням, що даний об`єкт відноситься до державної форми власності.
 
Спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ФГ «Стоян Василя Вікторовича», головою якого є ОСОБА_1 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до статті 50 ЗК Української РСР (в редакції, що діяла станом на час прийняття рішення про надання ОСОБА_3 в довічне успадковане володіння земельної ділянки) громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковане володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
 
Постановою Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов`язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.
 
Із введенням у дію ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 
13 березня 1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 
1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 Постанови Верховного Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.
 
Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
 
Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
 
Аналіз зазначеної норми вказує на те, що набуття права постійного користування земельною ділянкою не змінює правового статусу зазначеної земельної ділянки, яка залишається у державній або комунальній власності. 
 
Частиною другою статті 92 цього Кодексу визначено суб`єктів, які набувають права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, до яких не віднесені громадяни і фермерські господарства.     
 
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
 
Статтею 131 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. 
 
ОСОБА_3 набув право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 52,38 га, для ведення фермерського господарства, за життя не оформив та не зареєстрував право власності на неї в порядку, передбаченому законом.
 
За визначенням статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Склад спадщини визначений статтею 1218 ЦК України. Так, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
 
Аналіз зазначеної норми свідчить, що право постійного користування земельною ділянкою, яке особа набула на підставі державного акту про право користування земельною ділянкою само по собі, без укладення відповідного договору про право користування земельною ділянкою із власником землі припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, а тому не входить до складу спадщини.
  
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що право на спірну земельну ділянку виникло у ОСОБА_3 на підставі державного акта на право довічного успадкованого володіння землею, на яку не було оформлено право власності, та не укладено з власником договір емфітевзису, не входить до складу спадщини, а тому не може бути успадковане.
 
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп визнано неконституційним пункт 6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», відповідно до якого громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні були до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею, не є обгрунтованими, оскільки за життя ОСОБА_3 не оформив право власності на надану йому в постійне користування земельну ділянку і судами не встановлено обставин які б цьому перешкоджали.
 
Доводи касаційної скарги про те, що прокурор не навів належних підстав для представництва інтересів держави в суді, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області має повноваження на представлення своїх інтересів, є неспроможними, оскільки відповідно до частини другої статті 45 ЦПК України, 2004 року прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у кожному конкретному випадку самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. В позовній заяві прокурор вказав, що звертається з позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру, яке має право на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення на території Миколаївської області, але до повноважень якого не входить звернення із зазначеним позовом до суду. Аналогічним доводам заявника апеляційний суд надав обгрунтовану оцінку. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков 
О. В. Ступак