ПОСТАНОВА
Іменем України

11 липня 2019 року 
Київ
справа №809/1534/16
провадження №К/9901/29384/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Микитин Н. М., суддів: Гундяка В. Д., Матуляка Я. П., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Курильця А. Р., суддів: Кушнерика М. П., Мікули О. І.
І. Суть спору
1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив:
1.1. визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 29 серпня 2016 року № 454-16, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
1.2. зобов`язати ДМС України надати ОСОБА_1 статус біженця.
2. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що він, будучи громадянином Російської Федерації, звернувсь до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про надання йому статусу біженця у зв`язку з його активною громадянською та політичною позицією, а також підтримання демократичних цінностей.
2.1. Вказує, що постійно переслідувався правоохоронними органами Росії, тому змушений був залишити територію Росії, переїхавши з сім`єю до України. 
2.2. Також стверджує, що був бійцем ДУК "Правий сектор" та приймав участь у бойових діях з визволення сходу України від сепаратистів та регулярних російських військ, однак станом на час подання заяви про надання статусу біженця відмовився від участі в збройних формуваннях. При цьому, категорично не згоден з політикою Російської Федерації щодо України. 
2.3. Наголошує, що в лютому 2015 року громадянство України отримала його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . В квітні 2015 року громадянином України народився його син ОСОБА_12 . 
2.4. Однак, незважаючи на наведене, ДМС України ухвалено рішення від 29 серпня 2016 року № 454-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
2.5. Вважаючи вказане рішення міграційного органу протиправним, непропорційним, недобросовісним та таким, що ухвалено без урахування усіх обставин, які мали бути враховані, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про його скасування.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3.  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Улан-Уде, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого 18 травня 2007 року ОФМС 164 терміном на 5 років до 18 травня 2012 року. Позивач є православним християнином за релігійними переконаннями, прихожанином Істинно-православної церкви. За національністю - росіянин. Сімейний стан - одружений. Виховує 10 дітей.
4. У кінці серпня - на початку вересня 2014 року ОСОБА_1 перетнув кордон України нелегально, пішки, вночі, в районі Курської та Сумської областей (Рильськ-Глухів).
5. 25 червня 2015 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через переслідування із політичних мотивів.
6. До такої заяви позивач також долучив довідку 7-го окремого батальйону ДУК "Правий сектор" від 14 травня 2015 року № 64 про його участь у бойових діях з визволення України від сепаратистів та російських регулярних військ у складі 7-го окремого батальйону ДУК "Правий сектор" на території с. Тоненьке, Опитне, Авдіївка, Піски, Водяне, Ясинуватського району Донецької області.
7. 05 липня 2016 року ОСОБА_1 направлено лист про неможливість допущення його до процедури надання міжнародного захисту в Україні до того часу, поки Головне управління ДМС України у Львівській області не переконається, що він цілком і повністю відмовився від військової діяльності, а також до того часу, поки заявник не висловить щиру і остаточну відмову від участі у військових діях або від наміру брати у них таку участь.
8. 31 липня 2015 року до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою, в якій зазначив, що вже не є бійцем ДУК "Правий сектор" та будь-яких інших збройних формувань, не бере жодної участі у бойових діях на сході Україні, та будь-де інше, а також не веде жодної військової діяльності. Також у цій же заяві заявник висловив щиру і остаточну відмову від участі у військових діях або намір брати у них участь. На підтвердження вищенаведеного додав відповідні документи.
9. Підставою звернення позивач вказав переслідування його владою Російської Федерації за політичні переконання. Так, у 2006 році у м. Владивостоці він приймав участь у, так званому, "Російському марші", де виступив з промовою проти політики діючого губернатора. У 2005-2006 роках він був співорганізатором та приймав участь у різного роду мітингах, пікетах, розклеював антипутінські листівки. Під час спроби його затримання правоохоронними органами Російської Федерації 28 травня 2013 року його неповнолітньому сину ОСОБА_3 поліцейські завдали тілесних ушкоджень (компресійний перелом хребта). Вважає за неможливе в подальшому проживати у Російській Федерації, тому що не згідний з політикою ОСОБА_16 по відношенню до України в цілому.
11. Під час співбесід 19 серпня 2015 року, 12 жовтня 2015 року, 22 лютого 2016 року, 26 липня 2016 року ОСОБА_1 вказав, що належить до прихильників Істинно-православної церкви і це напевно було першопричиною його втечі з Російської Федерації. Під час розклеювання антипутінських листівок разом з товаришем був затриманий співробітниками патрульно-постової служби міста Владивостока та доставлений у Пєрворєченський РВВС, де на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та виписано штраф. Після того як ОСОБА_1 переїхав у Володимирську область, прокуратура оскаржила притягнення його до адміністративної відповідальності та перекваліфікувала справу у кримінальну за статтею 282 Кримінального кодексу Російської Федерації, а саме розпалювання ненависті або ворожнечі, а також приниження людської гідності. 
12. Відповідно до листа начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 01 вересня 2015 року, ОСОБА_1 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.
13. Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
14. Так, відповідно до висновку від 27 травня 2016 року вбачається, що ГУ ДМС України в Львівській області було визнано доцільним прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
15. За результатами розгляду особової справи позивача, 26 серпня 2016 року ДМС України прийнято висновок про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16. Підставою для відмови позивачу у наданні захисту України слугувало таке:
заява-анкета заявника про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 червня 2015 року № 95/13 містить суперечливі відомості, оскільки заявник вказав, що не належав до будь-яких політичних чи інших організацій, і одночасно зазначив причиною звернення за захистом "переслідування з боку російської влади через мої політичні погляди", а також вказав, що не хоче повертатися до країни громадянської належності, оскільки його сім`я перебуває в Україні та є громадянами України;
аналіз інформації з країни походження заявника підтверджує, що заявник дійсно притягався до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, який сплатив. Також вбачається правдоподібним, що справа могла бути перекваліфікована в кримінальну. Проте неправдоподібним при цьому є відомості заявника щодо змісту листівок, оскільки вони були з "националистической глупостью". На націоналістичний зміст листівок безпосередньо вказує і те, що справу було перекваліфіковано за статтею 282 Кримінального кодексу Російської Федерації "Возбуждение ненависти либо вражды, а равно унижение человеческого достоїнства";
заявник, перебуваючи у країні громадянської належності, вчиняв дії і користувався захистом своєї країни протягом тривалого періоду і не зазнавав переслідувань, а саме: укладав угоди купівлі-продажу майна, офіційно працевлаштовувався, народжував та реєстрував дітей, був зареєстрований за місцем свого проживання. Це підтверджується інформацією з відкритих джерел країни походження заявника;
що стосується непонесеного покарання за статтею 282 Кримінального кодексу Російської Федерації, то слід вказати, що за характером цей злочин є нетяжким, санкція цієї статті передбачає такі міри відповідальності, як накладення штрафу, виправні роботи або позбавлення волі. Враховуючи, що заявник вчиняв дії з групою осіб, навіть якщо припустити, що заявник міг понести максимальний термін покарання, то санкція цієї статті передбачає максимальний термін покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. Важливим є і той факт, що заявник жодного разу не скористався своїм правом на захист, уникав допитів і досудового розслідування, та в цілому не сприяв прийняттю справедливого і об`єктивного рішення у цій справі;
заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності націоналістичного характеру;
небажання заявника повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій;
ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян  - фігурантів кримінальних справ за статтею 282 Кримінального кодексу Російської Федерації.
17. Таким чином 29 серпня 2016 року ДМС України прийнято рішення за № 454-16, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
18. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, позовні вимоги задоволено.
18.1. Визнано протиправним рішення ДМС України від 29 серпня 2016 року № 454-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".
18.2. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 липня 2015 року за № 95/13.
19. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано в повному обсязі підстав та обставин, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: не враховано те, що позивач є громадянином Російської Федерації, та брав участь у збройному конфлікті на сході України на стороні України проти збройної агресії Російської Федерації. Тому у позивача є обґрунтовані підстави побоюватися, що внаслідок його повернення в країну походження є загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження.
20. Зазначена позиція підтримана Львівським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
IV. Касаційне оскарження 
21. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким відмовити в позові.
22. В обґрунтування касаційної скарги вказує на неврахування судами попередніх інстанцій відсутність достовірних чи правдоподібних фактів особистого переслідування позивача в країні громадянської приналежності. Звертає увагу, що позивач надавав суперечливі факти, оскільки він не належав до будь-яких політичних чи інших організацій, проте зазначив, що підставою звернення за захистом є переслідування з боку російської влади через політичні погляди. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
23. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
24. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
25. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
26. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
27. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
28. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
29. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
30. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
31. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. 
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
32. Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
33. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
34. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
35. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
36. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
VI. Позиція Верховного Суду
37. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
38. При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
39. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
40. Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
41. Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
42. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. 
43. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
44. Так, 21 квітня 2015 року Верховною Радою України прийнято постанову № 337-VІІІ "Про заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".
45. Згідно з абзацом 1 наведеної постанови збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
46. Отже, Російська Федерація є державою, що здійснює збройну агресію проти України в розумінні статті 1 Закону Україні "Про оборону України".
47. З довідки 7-го окремого батальйону ДУК "Правий сектор" від 14 травня 2015 року № 64 вбачається, що ОСОБА_1 з 26 лютого 2015 року приймав участь у бойових діях з визволення України від сепаратистів та російських регулярних військ у складі 7-го окремого батальйону ДУК "Правий сектор" на території с. Тоненьке, Опитне, Авдіївка, Піски, Водяне, Ясинуватського району Донецької області.
48. Наведене свідчить, що вже під час перебування на території України, а саме 10 серпня 2015 року відносно позивача порушено кримінальну справу за частиною першою статті 205.2 Кримінального кодексу Російської Федерації "Публічні заклики до здійснення терористичної діяльності", що підтверджується листом управління по Приморському краю ФСБ Російської Федерації.
49. З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2016 року позивач нагороджений медаллю "за жертовність" українському народу відповідно до рішення спільного виконавчого комітету УНА УНСО, Україна та Благодійного фонду FRAC, USA.
50.   Слід звернути увагу, що дружина позивача ОСОБА_15 та їхні діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в лютому 2015 року набули громадянство України. Також, у квітні 2015 року громадянином України народився син ОСОБА_12 .
51. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
57. За таких обставин справи Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо існування обґрунтованих підстав побоюватися, що внаслідок повернення позивача в країну походження є загрози його життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадянської приналежності. 
58. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
59. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
60. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VII. Судові витрати
61. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1.          Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
2.          Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          В. М. Бевзенко
                                                                                                              Н. А. Данилевич