ПОСТАНОВА
Іменем України

19 червня 2019 року 
Київ
справа №825/1764/16
провадження №К/9901/24283/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Білак М. В. Калашнікової О. В.
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 825/1764/16
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа - Приватне підприємство «Лана-Сервіс», про скасування постанови в частині, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року (суддя Соломко І.І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року (судді Федотов І.В., Ісаєнко  Ю.А. Оксененко О.М.), 
І. Суть спору
1. У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект) звернулося до суду з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (далі - ВДВС МУЮ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватне підприємство «Лана-Сервіс» (далі - ПП «Лана-Сервіс») про скасування постанови державного виконавця від 24 грудня 2012 року № 20015256 в частині накладення арешту на майно.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» має право вимоги за кредитним договором №11249917000 від 09 листопада 2007 року та договором Іпотеки № 30305Z99 від 09 листопада 2007 року на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, однак набути право власності не має можливості, оскільки державний виконавець наклав арешт на це майно. На думку позивача, наявність арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушує його права і законні інтереси як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. 09 листопада 2007 року ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір № 11249917000 про надання кредиту в розмірі 1765000 грн. зі сплатою процентів в порядку і на умовах, визначених цим договором. 
4. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ПП «ЛАНА-СЕРВІС» (іпотекодавець) уклали договір іпотеки від 09 листопада 2007 року № 30305Z99, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку адміністративно-побутовий корпус, профілакторій з прибудовами, позначені в плані літерами «А-3», «А3», «A2», «A1», «A4», загальною площею 5384,6 кв.м., гараж-пункт охорони, позначений в плані літерою «Б-2» - загальною площею 39,7 кв.м., оглядові ями в кількості 2 (дві штуки) та земельну ділянку площею 1,5549 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі-нерухоме майно).
5. 12 грудня 2011 року відповідно до договору факторингу № 1, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за вищевказаними зобов`язаннями.
6. Відповідно до умов договору відступлення права вимоги, фактор передає, а клієнт приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору.
7. 19 липня 2016 року, при зверненні до нотаріуса, ТОВ «Кей-Колект» стало відомо, що постановою заступника начальника ВДВС від 24 грудня 2012 року №20015256 накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором.
8. Підставою для винесення оскаржуваної постанови був виконавчий лист № 2-479/10 від 21 червня 2010 року, виданий Новозаводським районним судом м.Чернігова про стягнення з ПП «Лана-Сервіс» на користь АКІБ» «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 2553248,07 грн. 
9. Позивач вважає, що накладення арешту на нерухоме майно в межах виконавчого провадження ВП № 20015256 унеможливлює реалізацію ним свого права як іпотекодержателя звернути на нього стягнення, враховуючи його преважне право на задоволення своїх вимог перед іншими кредиторами.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
6. Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 03 листопада 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
7. Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 січня 2017 року залишив постанову суду першої інстанції без змін. 
8. Суди попередніх інстанцій зазначили, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.
9. В іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов`язком іпотекодержателя.
10. У зв`язку з цим суди зауважили, що позивач не надав доказів наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором від 09 листопада 2007 року №11249917000, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки.
11. Винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.
12. Державний виконавець вчиняв дії з виконання виконавчого листа № 2-479/10 від 21 червня 2010 року, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ПП «Лана-Сервіс» на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 2553248,07 грн., а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку».
13. Отож, як зазначили суди попередніх інстанцій, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження». У цьому зв`язку суди підсумували, що постанова державного виконавця ВДВС МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 24 грудня 2012 року № 20015256 в частині накладення арешту на нерухоме майно - адміністративно-побутовий корпус, профілакторій з прибудовами, позначені в плані літерами «А-3», «А3», «A2», «A1», «A4», загальною площею 5384,6 кв.м., гараж-пункт охорони, позначений в плані літерою «Б-2» - загальною площею 39,7 кв.м., оглядові ями в кількості 2 (дві штуки) та земельну ділянку площею 1,5549 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», є обґрунтованою та не порушує жодних прав чи інтересів позивача.
IV. Касаційне оскарження 
14. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги; визнати протиправним арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця від 24 грудня 2012 року № 20015256; зобов`язати відповідача звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке знаходиться за адресою:  
АДРЕСА_1. 15 . Касаційну скаргу обґрунтовує, зокрема тим, що накладений державним виконавцем арешт порушує його права як іпотекодержателя на те, щоб зареєструвати право власності на нерухоме майно. Вважає, що накладення арешту на майно, яке є в іпотеці, заборонено; наявність такого арешту перешкоджає першочергово задовольнити вимоги ТОВ «Кей-Колект» до боржника за рахунок заставленого нерухомого майна.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
16. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 21 квітня 1999 року №  606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV, в редакції чинній на момент винесення спірного рішення) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
18. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону № 606-XIV заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
19. Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
20. За статтею 57 цього Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
21. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року №  1404-VIII «Про виконавче провадження» (який набрав чинності з 5 жовтня 2016 року і діяв на дату звернення до суду з цим позовом; далі - Закон №  1404-VIII) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
22. За частиною другою цієї статті у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
23. Перелік підстав, за наявності яких виконавець повинен зняти арешт з майна боржника/його частини визначений у частині четвертій статті 59 Закону №  1404-VIII. У всіх інших випадках, відповідно до частини п`ятої цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду.
24. Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України від 05 червня 2003 року №  898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV; в редакції, чинній на дату виникнення спору) у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. 
25. За частиною сьомою статті 3 Закону №  898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. 
26. Згідно з частиною першою статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
27. Згідно з частинами другою, третьою статті 12 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. 
28. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.
VI. Позиція Верховного Суду
29. Предметом оскарження в цій справі є постанова державного виконавця від 24  грудня 2012 року щодо накладення арешту на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці відповідно до договору від 09 листопада 2007 року.
30. Суди з`ясували, що на підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року заставодержателем за цим договором є ТОВ «Кей-Колект», яке 19 липня 2016  року, звернувшись до нотаріуса, дізналося про спірну постанову відповідача. 
31. Між тим, арешт на майно державний виконавець наклав в рамках виконавчого провадження, розпочатого за виконавчим листом суду від 21 червня 2010 року №  2-479/10 щодо стягнення з ТОВ «Лана-Сервіс» (боржника та водночас іпотекодавця за згаданим договором іпотеки) заборгованості. 
32. За правилами частини п`ятої статті 59 Закону у випадках, не передбачених частиною четвертої цієї статті, арешт може бути знято за рішенням суду. 
33. Накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна. Беручи до уваги наведені положення статті 3 Закону №  898-IV є підстави погодитися з доводами позивача, що накладення арешту на згадане нерухоме майно порушує його право як іпотекодержателя, який в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, може звернути стягнення на предмет іпотеки.
34. Аналізуючи положення Закону №  898-IV, зміст яких наведено вище, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2018 року (справа №  910/4772/17) зазначив, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. 
35. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.
36. У контексті обставин цієї справи треба зауважити, що позивач, доводячи протиправність спірної постанови виконавця як підстави її скасувати, зокрема і в касаційній скарзі, навів аргументи щодо наявності підстав для звільнення з-під арешту нерухомого майна, яке водночас є предметом іпотеки. 
37. Арешт на заставлене майно державний виконавець наклав з метою забезпечити реальне виконання судового рішення (в іншій судовій справі, у якій позивач не є стороною, відповідно не має статусу учасника виконавчого провадження, в рамках якого накладено цей арешт), що з огляду на наведені вимоги Закону №  606-XIV є його обов`язком. 
38. Обставин, які б вказували на те, що державний виконавець, коли виносив спірне рішення, діяв неправомірно (зокрема, що він не мав законних підстав накладати арешт, не мав повноважень для ухвалення такого рішення чи діяв у неправомірний спосіб) у справі не встановлено. 
39. Натомість підхід судів попередніх інстанцій до вирішення цієї справи полягає в тому, що накладення виконавцем арешту на заставлене майно, іпотекодержателем якого є позивач, не позбавляє останнього реалізувати своє право на заставлене майно (у встановленому порядку) в разі, якщо у боржника виникне заборгованість за кредитним договором. 
40. На думку колегії суддів такий висновок, з огляду на наведене, є помилковим. Понад те, судячи з мотивів судів попередніх інстанцій у такий спосіб вони по суті вирішували питання про наявність підстав для звільнення з-під арешту майна, що за своєю суттю вимагає іншого способу захисту і юрисдикційної форми, в якій його можна реалізувати.
41. Постанова виконавця про накладення арешту передбачає перевірку її на відповідність критеріям, визначеним Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС) і позаяк в такому аспекті порушень законодавства суди не виявили, є підстави погодитися з їхнім висновком про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
42. Доводи позивача про те, що державний виконавець не повідомив його про накладення арешту не впливають на такий висновок, адже як висновується з обставин цієї справи, ТОВ «Кей-Колект» набуло прав іпотекодержателя після того, як виконавець виніс спірну постанову. Обставин стосовно того, чи АКІБ «УкрСиббанк» (попередній іпотекодержатель) реагував на спірне рішення позивач не навів. 
43. Водночас мотиви судів першої та апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, потрібно змінити, а позивачу - зазначити, що зняття арешту із заставленого майна вимагає, окрім іншого, з`ясувати наявність речових прав на це майно у нього та інших суб`єктів, зокрема тих, в інтересах яких накладено арешт. З огляду на суть цих правовідносин і їх суб`єктний склад позивачу і потрібно визначити спосіб захисту права, за захистом якого він фактично звернувся з цим позовом. 
44. Вимоги, викладені у касаційній скарзі (визнати протиправним арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця від 24 грудня 2012 року № 20015256; зобов`язати відповідача звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), виходять за межі позовних вимог, змінювати які в суді касаційної інстанції, відповідно до статті 341 КАС, не допускається.
45. Відповідно до статті 351 КАС підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
46. За частинами третьою, четвертою статті 351 КАС неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
47. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
VII. Судові витрати
48. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково. 
2. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року в цій справі скасувати і змінити їхні мотивувальні частини. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          М. В. Білак
                                                            О. В. Калашнікова