Постанова
Іменем України
10 липня 2019 року 
м. Київ
справа № 490/11436/14-ц 
провадження № 61-10717св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до    ОСОБА_2  про визнання недійсним договору позики.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до договору позики від 10 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 55 077,00 доларів США, що еквівалентно 69 040,00 грн, строком до 31 серпня 2014 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідач надав розписку. Станом на 05 вересня 2014 рокувідповідач суму позики не повернув. 25 вересня 2014 року  ОСОБА_2 повернув невелику частину боргу у сумі 8 900,00 доларів США. 
Надалі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги і просила стягнути з   ОСОБА_2 на її користь 46 177,00 доларів США, що станом на 18 червня 2015 року еквівалентно 999 741,28 грн.
Уточнені позовні вимоги мотивувала тим, що 25 вересня 2014 року відповідач повернув частину боргу - 8 900,00 доларів США.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , просив визнати недійсним договір позики та розписку про отримання ним боргу від ОСОБА_1 у сумі 55 077,00 доларів США. Позов ОСОБА_2 мотивує тим, що ніколи не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти, договір позики та розписка є фіктивними і складені проти його волі внаслідок застосування до нього та членів його родини фізичного та психологічного тиску, що підтверджується матеріалами кримінальних проваджень. 
Він є директором Товариства з обмеженою відповідальністю                               «Лайм - Групп» (далі - ТОВ «Лайм-Групп»), а також фізичною особою -підприємцем, здійснює комерційну діяльність на партнерських засадах з ОСОБА_4 , який вніс перший грошовий внесок. Цей внесок надалі він повертав йому частинами. Починаючи з 26 серпня 2014 року, ОСОБА_4 почав проводити перевірку причин збитковості їх спільної комерційної діяльності та ТОВ «Лайм - Групп». 
01 вересня 2014 року ОСОБА_4 прийшов на його робоче місце з охоронцями та звинуватив його у великому борзі перед ним і під загрозою фізичного насилля над ним та його рідними змушував його підписати документи про отримання ним у борг грошових коштів, але він відмовився від їх підпису. Після цього  ОСОБА_4 наказав йому подумати та прийти наступного дня. 
02 вересня 2014 року, коли він прийшов на робоче місце,   ОСОБА_4 разом із охоронцями під загрозою застосування до нього та його родини фізичного насилля змусили його написати дві розписки про те, що він отримав від сестри дружини ОСОБА_4 -  ОСОБА_1 уборг 55 077,00 доларів США та 140 000,00 доларів США, а також заповнити договори позики на вказані суми. У розписці свідками таких дій вказали охоронців  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У разі його звернення до правоохоронних органів йому погрожували застосуванням фізичного насилля та написанням заяви до органів внутрішніх справ, що він ніби-то привласнив із каси товариства 195 000,00 доларів США. 
03 вересня 2014 року   ОСОБА_4 став вимагати від нього негайного повернення дебіторської заборгованості, а у разі передачі коштів, пообіцяв йому повернути розписки та договори позики. З метою тиску на нього на його очах побили тестя, який прийшов до нього на роботу. Крім того, від нього вимагали зняти депозит та погасити борг перед  ОСОБА_4 , проте для отримання коштів за депозитом необхідно було подати заяву за два дні.
Надалі ОСОБА_4 домовився із ОСОБА_2 про припинення судових процесів проти останнього після того, як він виплатить йому 8 900,00 доларів США, тобто суму, яка, на думку ОСОБА_4 ,покриває виявлену заборгованість. Після цього він у присутності  ОСОБА_4 продав свій автомобіль та віддав останньому 8 900,00 доларів США, але розписку про отримання коштів написала    ОСОБА_1 , а  ОСОБА_4 пообіцяв йому пізніше видати прибутковий касовий ордер на вказану суму та зменшити на цю суму борг перед ним, але такі дії не вчинив.    
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року  у первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Зустрічний позов    ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 у формі договору від 10 серпня 2014 року та у формі розписки від 10 серпня 2014 року. Стягнено з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн. 
Рішення суду першої іінстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір позики укладено між сторонами без передачі коштів, а тому є фіктивний.
Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними.
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання  недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі договору від 10 серпня 2014 року та у формі розписки від 10 серпня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний правочин вчинено проти волі ОСОБА_2 внаслідок застосування до нього психічного тиску, правочин фактично укладено 02 вересня 2014 року, а не 10 серпня 2014 року, його мета не отримання готівкових коштів, а сплата боргу ОСОБА_2 перед ТОВ "Лайм -Групп", де останній був директором.  
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 Стягнуто з   ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  заборгованість за договором позики у розмірі                   46 177,00 доларів США, що становить 999 741,28 грн та судові витрати у розмірі 3654,00 грн. Узадоволенні зустрічного позову ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про визнання недійсним договору позики та розписки від 10 серпня 2014 року відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача за таким позовом. Відповідачем не надано достатньої кількості належних, допустимих та безспірних доказів застосування психологічного тиску до відповідача, який він сприймав як реальну загрозу для себе та для своїх родичів напередодні написання розписки та заповнення договору позики. Доводи відповідача про те, що договір позики укладений ним під впливом насильства не знайшов об`єктивного підтвердження.
Апеляційний суд виходив з того, що підставою для визнання договору позики недійсним є те, що ОСОБА_2 не отримував кошти від ОСОБА_1 , а тому суду першої інстанції необхідно було керуватися не статтею 231 ЦК України, а статтею 1050 ЦК України, яка передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді ним не були одержані від позикодавця. Матеріалами справи встановлено, що конфлікт між відповідачем та ОСОБА_4 дійсно був, проте безспірних доказів, що він стосувався договору позики суду не надано.
Апеляційний суд зазначив, що рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, а тому показання свідка ОСОБА_8 є неналежним доказом у справі.
Суд апеляційної інстанції погодився із встановленою судом першої інстанції обставиною, що договір позики та розписка про отримання коштів відповідачем від позивача підписані відповідачем 02 вересня 2014 року, а не 10 серпня 2014 року, проте ця обставина не свідчить про недійсність договору позики, так як договір позики, згідно зі статтею 1046 ЦК України, є укладений з моменту передання грошей. Обов`язковим реквізитом боргового документу є власноручний підпис боржника, що дотримано сторонами у справі. Дата, місце видачі, вказівка на свідків є факультативними реквізитами такого документу, а отже, не можуть бути безспірним доказом недійсності договору.
Ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що  відповідач частково погасив борг перед позивачем, віддавши їй 8 900,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 25 вересня 2019 року. На розписці відповідачем власноручно зроблено напис: «копия верна». Таким чином, відповідач фактично засвідчив своїм підписом факт передачі грошей позивачу. Такі події відбувалися вже після звернення позивача до суду з позовом у цій справі та після звернення відповідача до правоохоронних органів. На підтвердження обставин, що зазначені гроші були передані ОСОБА_4 , а не позивачу, передачі грошей передувала домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про закінчення судових процесів стосовно відповідача, належні та допустимі докази суду не надано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року залишити в силі. 
Рух касаційної скарги  в суді касаційної інстанції 
07 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.
У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до розпорядження від 06 червня 2019 року № 609/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 рокузалишити в силі, як помилково скасоване, посилаючись на неправильне застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків, які стосуються обставин і заперечень однією із сторін факту вчинення правочину щодо якого не було додержано його письмової форми укладення.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що правочин укладено під впливом погрози та насильства.
У судових засіданнях підтверджено факт, що ОСОБА_1 не передавала ОСОБА_2 грошові кошти, а договір позики та розписка від 10 серпня 2014 року фактично складено 02 вересня 2014 року із застосуванням до відповідача психологічного тиску з приводу утворення дебіторської заборгованості перед ТОВ «Лайм- Груп», про що також свідчить кримінальне провадження, порушене за заявою ОСОБА_4 з приводу нестачі на підприємстві.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.                                                                                                                                     
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 2011 року відповідач ОСОБА_2 займає посаду директора магазину «Лайм-Стор» компанії «Лайм-Груп», розташованого по АДРЕСА_3, власником якого є ОСОБА_4 
ОСОБА_1 є рідною сестрою дружини  ОСОБА_4 . 
У серпні 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виник конфлікт, оскільки останній виявив нестачу грошових коштів і у цьому став звинувачувати ОСОБА_2 та бухгалтера ОСОБА_8 . 
Під час проведення перевірки  ОСОБА_4 виявив нестачу в загальному розмірі 58 864,00 доларів США, з яких 55077,00 доларів США пред`явив   ОСОБА_2 , а 3 787,00 доларів США -  ОСОБА_8 
01 вересня 2014 року на робоче місце відповідача, в магазин, що розташований по АДРЕСА_2 , прийшов  ОСОБА_4   разом зі своїми охоронцями  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і почав вимагати з   ОСОБА_2 складання боргових документів у зв`язку з наявною нестачею у магазині "Лайм- Стор". 
02 вересня 2014 року  ОСОБА_4 разом із вказаними особами змусили    ОСОБА_2 шляхом погроз та фізичного насилля написати дві розписки про отримання від  ОСОБА_1 коштів та підписати договори позики на суми 55 077,00 доларів США та 140000,00 доларів США. Крім того, зобов`язали наступного день з`явитися його на робоче місце. 
03 вересня 2014 року, коли  ОСОБА_2 прийшов у магазин, ОСОБА_4 приставив до нього охоронця  ОСОБА_6 та заборонив йому покидати своє робоче місце до сплати ним дебіторської заборгованості магазину, після чого  ОСОБА_4 пообіцяв повернути вказані розписки і договори позики. Того самого дня на робоче місце відповідача приїхав батько його дружини ОСОБА_12 , який намагався побачитися із ОСОБА_2  та вимагав від ОСОБА_4 його звільнення та припинення вимог про повернення неіснуючої заборгованості. Узв`язку з цим  ОСОБА_4 разом зі своїми охоронцями нанесли останньому тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_4 наказав   ОСОБА_2 поїхати у супроводі ОСОБА_6 до Миколаївського відділення ПАТ "ОТП Банк» та зняти зі свого рахунку депозитні кошти, але вказані кошти не були зняті, оскільки за правилами банку кошти видаються на підставі письмової заяви протягом двох днів.
04 вересня 2014 року о другій годині  ОСОБА_2  звернувся із заявою до начальника Центрального районного відділуМиколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області, просив вжити заходи щодо  ОСОБА_4 , який з 26 серпня2014 року по 03 вересня 2014 року вимагав у нього грошові кошти у розмірі 195 000,00 доларів США щодонеіснуючоїзаборгованості перед ним та змусив його написати відповідну розписку про отримання коштів у сестри дружини  ОСОБА_4  -   ОСОБА_1 . На підставі вказаної заяви був сформований витяг з кримінального провадження № 12014150020004954 від 04 вересня 2014 року за частиною першою  статті  355 КК України. 
ОСОБА_12 звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що 03 вересня 2014 року близько 15 години 20 хвилин біля магазину "Лайм -Стор", який розташований по пр. Леніна, 122 у м. Миколаєві, невідомими особами йому спричинені тілесні ушкодження, узв`язку із чим  ОСОБА_12 був доставлений до ЛШМД м. Миколаєва. На підставі цієї заяви був сформований витяг з кримінального провадження № 12014150020004943 від 03 вересня 2014 року за частиною першою статті 125 КК України і внесений до ЄРДР. 
04 вересня 2014 року о 01 годині 30 хвилин  ОСОБА_8   звернулася до начальника Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою, в якій просила вжити заходів до  ОСОБА_4 та його охоронців, оскільки вона хвилюваласяза своє життя та життя своїх близьких через обставини, які відбулися 03 вересня 2014 року. На підставі вказаної заяви 04вересня 2014 року порушене кримінальне провадження № 12014150020004946 за частиною першою статті 219 КК України. 
Постановою прокуратури Центрального району м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року об`єднано матеріали вказаних досудових розслідувань в одне провадження.
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 показала, що вона працювала у магазині «Лайм- Сервіс», 02 вересня 2014 року під психологічним тиском нею також був підписаний договір позики та розписка, що датовані 10 серпня 2014 року на суму 3 787,00 доларів США та складені на ім`я ОСОБА_1 , яка є сестрою дружини власника магазину ОСОБА_4 , оскільки під час здійснення останнім перевірки виявлено нестачу товарів. Крім того, підтвердила обставини викладені  ОСОБА_2 у справі та вказала, що у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до неї про стягнення заборгованості за вказаним договором позики, однак довідка Державної прикордонної служби України є доказом того, що ніяких коштів у  ОСОБА_1 вона не позичала та взагалі у місті Миколаєві того дня не знаходилась, а 09 вересня 2014 року вона перетнула Український державний кордон у пункті пропуску Херсон, повернулась на територію України лише 17 серпня 2014 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК Україниі не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.
Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).
Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Верховний Суд зазначає, що для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Відповідно до статті60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги встановив, що конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсно був, але безспірних доказів того, що він стосувався саме укладення договору позики між сторонами у справі, суду надано не було.
Довоги касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 щодо безгрошовості договору позики є безпідставними.
Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Аналогічні положення містяться у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням  підстав зустрічного позову, зокрема, ОСОБА_2 не отримував кошти від ОСОБА_1 , обгрунтовано зазначив, що оскільки договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків, зокрема, ОСОБА_8 , для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Проте це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом насильства. Крім того, судом апеляційної інстанціївстановлено, що доводи  ОСОБА_2  про укладення ним договору позики під впливом насильства, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в судовому засіданні.
Верховний Суд зазначає, що із змісту судовового рішення випливає, що показання свідка ОСОБА_8 стосуються обставин укладення договору позики  стосовно неї.
Суд апеляційно інстанції обгрунтовано виходив з положень статей 1046, 1047 ЦК України та зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України 24 лютого 2016 року, провадження № 6-50цс16, 18 жотвня 2017 року, провадження№6-1662цс17.
Вирішуючи спір, апеляційний суд взяв до уваги, що після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі та після звернення відповідача ОСОБА_2 до правоохоронних органів останній погасив борг перед ОСОБА_1 , віддавши їй 8 900,00 доларів США, про що свідчить розписка останньої від 25 вересня 2014року. Доказів того, що ці гроші були передані  ОСОБА_4 , а не позивачу ОСОБА_1 , суду надано не було, як і того, що передачі грошей передувала домовленість між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про закінчення судових процесів стосовно відповідача. Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини справи, оцінивши належним чином докази у справі, обгрунтовано взяв до уваги факт погашення частини боргу ОСОБА_2 за оспорюваним ним договором позики. 
Щодо встановленої обставини про повернення коштів ОСОБА_1 в сумі 8 900,00 доларів США касаційна скарга не містить доводів на спростування цієї обставини.
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на підстави пред`явлення зустрічного позову є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції надав оцінку обставинам та доказам у справі з урахуванням підстав первісного і зустрічного позовів дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надав належні, допустимі та безспірні докази застосування психологічного тиску до нього, який він сприймав як реальну загрозу для себе та для своїх родичів, саме напередодні написання розписки та заповнення договору позики.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховним Судом встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи  касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необгрунтованими з огляду на викладені судом касаційної інстанції мотиви та висновки, тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  О. В. Ступак 
Судді:                                                                                               А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          Г. І. Усик
                                                                                                          В. В. Яремко