ПОСТАНОВА
Іменем України

22 серпня 2019 року 
Київ
справа №803/3908/15
адміністративне провадження №К/9901/11483/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року (суддя Костюкевич С.Ф.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року (судді: Сапіга В.П., Левицький Н.Г., Обрізко І.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Національної поліції у Волинській області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання незаконними та скасування наказів, внесення змін до наказів і зобов`язання вчинити певні дії,        
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування 
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області, відповідач 2), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі  УМВС України у Волинській області, далі відповідач 3), в якому просив:
1)          зобов`язати МВС України прийняти нове Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ та привести його до вимог Конституції та законів України; 
2)          визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та наказ УМВС України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с в частині звільнення його з органів внутрішніх справ у запас збройних сил (з поставленням на військовий облік) за пункт 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки від 29 липня 1991 року № 114; 
3)          зобов`язати МВС України та ГУ НП у Волинській області внести зміни до вказаних наказів в частині підстави його звільнення, замінивши пункт 64 «б» Положення № 114, який регулює  звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через хворобу на пункт 65 «а» або «б» Положення № 114, який визначає підстави звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2015 року він звернувся до Міністра внутрішніх справ України з письмовим зверненням про внесення змін до наказу МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та наказу УМВС України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с в частині визначення підстав його звільнення, та просив звільнити його на підставі підпункту «а» або «б» пункту 65 у відставку( із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки від 29 липня 1991 року № 114 та просив прийняти нове Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, що відповідало б вимогам Конституції та законам України.
11 листопада 2015 року за вихідним №6/1/1-Г-1962 Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України на адресу позивача направлено повідомлення про те, що розгляд його звернення доручено управлінню кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Волинській області, яке і повідомить позивача про результати розгляду звернення по суті.
27 листопада 2015 року за вихідним № 3/7-5/Г від 23 листопада 2015 року з Головного управління Національної поліції у Волинській області на адресу позивача надійшло повідомлення про те, що на даний час немає жодних правових підстав для внесення змін до наказів в частині його звільнення з ОВС, яке вважають проведеним відповідно до вимог нормативних актів, які діяли на час звільнення.
Тому, вказував на неправомірні дії суб`єкта владних повноважень, які виразилась у передорученні його звернення та ненаданні йому обґрунтованої відповіді по суті його письмового звернення від 29 вересня 2015 року саме від Міністра внутрішніх справ України, відповідно до Закону України «Про звернення громадян». 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року адміністративний позов в частині визнання незаконними та скасування наказів МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та УМВС України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с щодо підстав звільнення ОСОБА_1 з ОВС та внесення змін до вказаних наказів залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з такими вимогами.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року у задоволенні адміністративного позову в іншій частині вимог відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог, вказуючи на те, що з боку суб`єктів владних повноважень не порушено право позивача, наданого Конституцією України, на реалізацію відстоювання своїх прав і законних інтересів викладених у зверненні від 29 вересня 2015 року, оскільки відповідь на заяву ОСОБА_1 направлена відповідно до статей 7, 18, 19, Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).
Зазначили, що МВС України правомірно переслало за належністю звернення позивача до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.
Також вказували, що Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України правомірно скерував звернення позивача від 29 вересня 2015 року до структурного підрозділу ГУ Національної поліції у Волинській області, який вчасно надав письмову відповідь, оскільки наділений повноваженнями в тому числі і на розгляд звернень громадян.
Зазначили, що позивач звільнений з УМВС України у Волинській області. Не погоджуючись з наказами МВС України від 25 вересня 2012 року №800 о/с та УМВС України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с в частині визначення підстав його звільнення з ОВС за пунктом 64 «б» Положення № 114 у зверненні просив зобов`язати МВС та УМВС внести зміни щодо підстав його звільнення з пунктом 64 «б» на пункт 65 «а» чи «б».
Крім того, з листа ГУ Національної поліції у Волинській області вих. № 3/7-5/Г від 23 листопада 2015 року вбачається, що звернення позивача розглянуто, та останнього повідомлено про результати розгляду, а саме, що відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентувалися Положенням проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ - пунктами 63, 64, 65 вказаного Положення № 114. Також вказано, що на день звільнення з ОВС його вік був 48 років і він не підпадав під пункт 65 «а» Положення № 114 щодо звільнення у відставку, а тому немає жодних правових підстав для задоволення його заяви та внесення змін до наказу МВС України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с в частині звільнення з ОВС, що проведено відповідно до вимог нормативних актів, які діяли на той час.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги  
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року і прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. 
Скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. 
На переконання скаржника Міністерство внутрішніх справ України не мало права доручати розгляд його звернення Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, оскільки останній не наділений повноваженнями розв`язувати питання щодо зміни чи прийняття нового Положення та, більше того, передоручати розгляд його звернення вищестоящому територіальному органу - Головному управлінню Національної поліції у Волинській області, яке в свою чергу не наділене повноваженнями розв`язувати питання щодо внесення змін до наказу вищестоящого органу - Міністерства внутрішніх справ України, а тому дії посадових осіб зазначених правоохоронних органів є незаконні та протиправні.
Позиція інших учасників справи 
Відповідачі відзиву на касаційну скаргу не надали. 
Рух касаційної скарги 
Суддя-доповідач Вищого адміністративного суду України ухвалою від 15 вересня 2016 року відкрив касаційне провадження на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року. 
15 березня 2018 року касаційні скарги передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Білоус О.В., Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г. 
За результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., судді: Єресько Л.О., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Загороднюка А.Г. справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 22 серпня 2019 року. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
22 жовтня 2012 року наказом Міністерства органів внутрішніх справ України у Волинській області від 19 жовтня 2012 року № 294 о/с, на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с у віці 48 років позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас на підставі пункту 64 «б» (через хворобу) Положення № 114 з посади начальника відділу слідчого управління. На час звільнення проходив службу у званні полковника міліції та мав календарну вислугу - 28 років 01 місяць 03 дні, пільгову - 29 років 00 місяців 03 дні, з яких 26 років 00 місяців 21 день в органах внутрішніх справ.
29 вересня 2015 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України з письмовим зверненням, в якому просив:
- зобов`язати відповідні служби МВС України та УМВС України у Волинській області винеси зміни до наказу МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та наказу УМВС України у Волинській області № 294 від 19 жовтня 2012 року в частині визначення підстав його звільнення;
- звільнити його на підставі підпункту «а» або «б» пункту 65 у відставку ( із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу на підставі Положення № 114. 
11 листопада 2015 року за вихідним № 6/1/1-Г-1962 Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України на адресу позивача направлено повідомлення про те, що за дорученням керівництва Міністерства внутрішніх справ України у ДКЗ Національної поліції України, у межах компетенції, розглянуто його звернення щодо внесення змін до наказів МВС України, Управління МВС України у Волинській області та зазначено, що розгляд його звернення доручено управлінню кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Волинській області, що повідомить про результати його розгляду.
27 листопада 2015 року за вихідним № 3/7-5/Г від 23 листопада 2015 року Головним управлінням Національної поліції у Волинській області повідомлено позивача, що за дорученням Національної поліції України звернення розглянуто, та, що відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентувалися Положенням проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ - пунктами 63, 64, 65 вказаного Положення. 
Вказано, що на день звільнення з ОВС його вік був 48 років і він не підпадав під пункт 65 «а» Положення щодо звільнення у відставку, а тому немає жодних правових підстав для внесення змін до оскаржуваних наказів в частині звільнення його з ОВС, що проведено у відповідно до вимог нормативних актів, які діяли на  час звільнення.
Доказів щодо строків направлення позивачем звернення до відповідача та отримання з МВС України та ГУ Нацполіції у Волинській області відповіді позивачем не надано, як і не ставилось вимог щодо розгляду його звернення відповідачами з порушенням таких строків.
Вважаючи те, що Міністром внутрішніх справ України безпосередньо не надано обґрунтованої відповіді на його звернення від 29 вересня 2015 року, а внесення змін до Положення та наказу МВС України від 25 вересня 2012 № 800 о/с чи прийняття нового Положення відноситься виключно до компетенції Міністерства внутрішніх справ України, звернувся до суду з зазначеним позовом для захисту своїх прав.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.  
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Визначення заяви (клопотання) міститься у статті 3 Закону України "Про звернення громадян" та означає звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
За правилами статті 5 Закону України "Про звернення громадян" звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Частиною третьою статті 7 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
За змістом статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Нормами статті 18 вказаного Закону визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" визначено обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до п. 1.3 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2010 року №1177, громадяни України мають право звернутися до органів внутрішніх справ, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.
Згідно з п. 4.1 Положення керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об`єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з`ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.
Пунктом 4.7 Положення встановлено, що відповідь за результатами розгляду звернення в обов`язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті органом внутрішніх справ, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка долучається до матеріалів перевірки звернення. У журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою, або журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли під час особистого прийому, або ЕРК фіксується, що про наслідки перевірки автора повідомлено в усній формі під час особистої бесіди.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно з статтею 341 КАС України, здійснюється виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши доводи, викладені у касаційній скарзі, ВС дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Зі змісту листа позивача від 29 травня 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідні служби МВС України та УМВС України у Волинській області внести  зміни до наказу МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та наказу УМВС України у Волинській області № 294 від 19 жовтня 2012 року в частині звільнення з органів  внутрішніх справ та змінити підставу його звільнення з пункту 64 «б» (через хворобу) у запас Збройних Сил (з постановленням на військовий облік) на пункт 65 «а» або «б» у відставку (із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу Положення № 114. 
На виконання прохання позивача МВС України доручено розгляд звернення компетентним  підрозділам. 
Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про те, що Міністерство внутрішніх справ не вчиняло протиправних дій при опрацюванні звернення позивача, так як розгляд такого звернення правомірно доручено Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України та передоручено Головному управлінню Національної поліції у Волинській області, тобто за належністю тому органу, до компетенції якого належить вирішення поставлених у ньому питань.
Доводи скарги щодо протиправних дій Міністерства внутрішніх справ України відносно передоручення звернення позивача стосовно прийняття останнім нового Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ та приведення його до вимог Конституції та законів України також є необґрунтованими, оскільки у прохальній частині звернення від 29 вересня 2015 року позивач не ставив таких питань до МВС України.
Тому, вимоги про зобов`язання МВС України прийняти нове Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ та привести його до вимог Конституції та законів України є необґрунтованими,      і суд      не може здійснювати захист прав, свобод та інтересів позивача, порушення яких судом не встановлено.
Таким чином, суб`єктом владних повноважень доведена правомірність своїх дій, відповідно до частини другої статті 77 КАС України. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29)
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволені позову.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час  розгляду касаційної скарги відповідача Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                            А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                 Л.О.Єресько 

В.М. Соколов