Постанова
Іменем України
 
22 травня 2019 року
місто Київ
 
справа № 509/5291/14-ц
провадження № 61-38343св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , Нараївська сільська рада Гайсинського району Вінницької області,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати нікчемним заповіт, складений 18 квітня 2006 року у селі Нараївка Гайсинського району Вінницької області, підписаний від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 1943 року народження, у присутності свідків ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений секретарем Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Романенко Катериною Миколаївною, та зареєстрованого у реєстрі за № 121.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що згідно із оспорюваним заповітом ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати, і на все те, що він за законом матиме право, ОСОБА_2 , 1983 року народження. До складу спадщини увійшла земельна ділянка, площею 1, 58 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, АДРЕСА_1 , розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Позивач зазначила, що насправді ОСОБА_3 майно ОСОБА_2 не заповідав, ОСОБА_2 не знав, а тому складений від його імені заповіт є нікчемним у силу вимог статті 1257 ЦК України. Вважає, що у зв`язку із складанням оспорюваного заповіту порушене її право, як спадкоємця після смерті її сина ОСОБА_7 , який успадкував спірну земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 .
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі відзиву на позов не надали.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволені; визнаний нікчемним заповіт, складений від імені ОСОБА_3 , 18  квітня 2006  року, підписаний від його імені ОСОБА_4 та посвідчений секретарем виконкому Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_9, за яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось ОСОБА_2 , 1983 року народження.
У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що навесні 2006 року ОСОБА_3 хворів на відкриту форму туберкульозу. З 31 травня 2006 року до 31 серпня 2006 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській міській протитуберкульозній лікарні. Про неможливість знаходження ОСОБА_3 у селі Нараївка Гайсинського району Вінницької області у квітні 2006 року свідчить висновок комісійної судово-медичної експертизи № 165, яку проведено експертами Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» на підставі ухвали суду у цій справі. Висновком експертизи також спростована та обставина, що через хворобу верхніх кінцівок ОСОБА_3 не міг самостійно підписати заповіт. Проаналізувавши докази у сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не заповідав належне йому майно ОСОБА_2 , у тому числі й спірну земельну ділянку. Таким чином, оспорюваний заповіт не відповідає волі ОСОБА_3 та складений особою, яка не мала на це права. Відповідачем доказів протилежного не надано.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання заповіту нікчемним відмовлено.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що син позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 за життя не став власником спірної земельної ділянки, оскільки заповіт, який був складений на його ім`я 18 червня 2006 року попереднім власником ОСОБА_8 , визнаний недійсним на підставі рішення суду. Так, відповідно до рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 31 травня 2007 року, зазначений заповіт від 18 червня 2006 року визнано таким, що укладений, і за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну земельну ділянку, площею 1, 58 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, АДРЕСА_1 , яка розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року, це судове рішення суду першої інстанції було скасовано і ухвалено нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 у визнанні за ним права власності на спірну земельну ділянку. Зазначені судові рішення набрали законної сили, а тому за змістом статей 129, 129-1 Конституції України, а також відповідно до статті 14 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) та статті 18 ЦПК України, є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, син позивачки ОСОБА_7 не набув статусу власника спірної земельної ділянки, а тому після його смерті ця земельна ділянка не могла бути успадкована будь-ким, у тому числі й позивачкою у справі ОСОБА_1 Зазначені обставини дають підстави зробити висновок про те, що права позивачки ОСОБА_1 оскаржуваним заповітом від 18 квітня 2006 року не порушені, а тому в задоволенні її позову необхідно відмовити.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 , не погодившись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, у червні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила його скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд безпідставно послався на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14травня 2014 року у справі № 815/8551/13-а, яким скасовано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 14 вересня 2007 року, виданий на ім`я сина позивача - ОСОБА_7 , оскільки зазначене рішення не набрало законної сили. Право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_7 . посвідчувалось саме цим державним актом, а не рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 31 травня 2007 року, а тому суд дійшов хибного висновку про відсутність права власності у спадкодавця позивача на спірну земельну ділянку. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був власником земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 1 ,  58  га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серії  НОМЕР_5 , виданого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів Одеського обласного головного управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах 18 січня 2006 року. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010652900023.
18 квітня 2006 року у селі Нараївка Гайсинського району Вінницької області від імені ОСОБА_3 ОСОБА_4 , 1943 року народження, у присутності свідків ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підписаний заповіт, згідно з яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на все те, що він за законом матиме право, ОСОБА_2 , 1983 року народження. Заповіт посвідчений секретарем Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_9 та зареєстрований у реєстрі за № 121.
У заповіті зазначено, що він підписаний від імені ОСОБА_3 у зв`язку із хворобою руки.
18 червня 2006 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - сина позивачки ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії  НОМЕР_6 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 04 лютого 2012 року.
ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії  НОМЕР_7 , виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 22 лютого 2007 року.
Відповідно до рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 31 травня 2007 року заповіт від 18 червня 2006 року визнано таким, що укладений, і за ОСОБА_7 було визнано право власності на спірну земельну ділянку, площею 1, 58 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, АДРЕСА_1 , яка розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.
На підставі зазначеного рішення 14 вересня 2007 року Відділом земельних ресурсів у Овідіопольському районі Одеської області Головного управління земельних ресурсів у Одеській області Державного агентства земельних ресурсів України на ім`я ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії  НОМЕР_8 . Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010752903437
Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року, судове рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання заповіту укладеним та визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.
Таким чином, судове рішення, на підставі якого ОСОБА_7 у подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, 
серії  НОМЕР_8 , скасоване, а, відповідно, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що син позивачки ОСОБА_7 належним чином не набув статусу власника спірної земельної ділянки, а тому після його смерті ця земельна ділянка не могла бути успадкована будь-ким, у тому числі й позивачем у справі ОСОБА_1 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно із частиною першою статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться й у статті 12 ЦПК України, згідно із якою кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо того, що право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_7 посвідчувалось саме державним актом, а не рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 31 травня 2007 року, оскільки державний акт виданий на підставі скасованого судового рішення. Заявником не доведено, що державний акт на спірну земельну ділянку отриманий на іншій підставі, яка виключала би факт існування правових вад під час отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, серії  НОМЕР_8 .
З огляду на зазначене також не є обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо того, що суд безпідставно навів посилання на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у справі № 815/8551/13-а, яка не має преюдиціального значення для цієї справи, оскільки не набрала законної сили. Висновки суду у зазначеній постанові не мають істотного значення для вирішення спору у цій справі, оскільки висновок щодо відсутності права власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції зробив на підставі того, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_7 у подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, серії  НОМЕР_8 , було скасоване.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Таким чином, виходячи з наведеного, право, що не порушено, або право, що є відсутнім, як таке - не підлягає захисту.
За таких обставин, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено наявність підстав для захисту її порушеного права, оскільки таке є відсутнім.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик