ПОСТАНОВА
Іменем України

26 червня 2019 року 
Київ
справа №423/3762/16-а
адміністративне провадження №К/9901/36837/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Чиркіна С.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу №423/3762/16-а
за позовом ОСОБА_1 
до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області
про визнання дій протиправними та зобов`язання призначити пенсію,
за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області 
на постанову Попаснянського районного суду Луганської області від 10 березня 2017 року (у складі головуючого судді Архипенка А.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року (у складі колегії: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів Міронової Г.М., Чабанова О.О.),
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (далі також - відповідач), в якому просив: 
визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області; 
скасувати рішення відповідача від 25 листопада 2016 року; 
зобов`язати відповідача зарахувати до його стажу роботи відповідні періоди роботи, які дають йому право на пенсію за віком на пільгових умовах:
- період його знаходження у лавах Радянської армії з 29 травня 1983 року по 05 травня 1985 року, до загального і до пільгового стажу;
- періоди його роботи з 10 серпня 1993 року по 25 жовтня 1993 року в радгоспі ім. Шевченка до загального стажу;
- та з 16 січня 2001 року по 26 березня 2001 року в Управлінні комунальних котелень та теплових мереж м. Первомайськ Луганської області до загального стажу;
зобов`язати відповідача призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах», відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-XII) з моменту звернення його до Управління, з 16 серпня 2016 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 10 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року, позов задоволено повністю.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відмова відповідача позивачу у призначенні йому пенсії за підстав, викладених у рішенні від 25 листопада 2016 року є необґрунтованою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 10 травня 2017 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі №423/3762/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15  грудня  2017  року, далі – КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Чиркіна С.М.
Верховний Суд ухвалою від 25 червня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу №423/3762/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 26 червня 2019 року.
При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивач 16 серпня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, що підтверджується копією заяви про призначення пенсії, при цьому на час звернення позивач досяг 50 років, що підтверджується копією паспорта позивача.
Також судами встановлено, що в трудовій книжці позивача зазначені спірні періоди щодо
- його знаходження у лавах Радянської армії з 29 травня 1983 року по 05 травня 1985 року;
- його роботи з 10 серпня 1993 року по 25 жовтня 1993 року в радгоспі ім. Шевченка;
- та з 16 січня 2001 року по 26 березня 2001 року в Управлінні комунальних котелень та теплових мереж м. Первомайськ Луганської області.
Трудова книжка, відповідно до статті 48 КЗпП України, статті 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637), є основним документом, що підтверджує пільговий стаж роботи працівника.
При цьому, позивачем при зверненні до Управління надано копію трудової книжки та копію військового квитка. 
Розглянувши подані матеріали, відповідач рішенням від 29 квітня 2016 року відмовив позивачу у призначення пенсії на пільгових умовах згідно пункту «а» статті 13 Закону №1788-XII, посилаючись на відсутність необхідного пільгового стажу роботи, тому що відповідачем не зараховано до стажу його роботи вище зазначені періоди, не приймаючи їх в зв`язку із некоректними записами, та зазначив, що позивачу зараховано до загального стажу роботи 18 років 08 місяців 03 дні, а до пільгового стажу на підземних роботах 8 років, 7 місяців, 16 днів.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права задоволено позовні вимоги. Крім того відповідач зазначає, що зараховувати період військової служби з 29 травня 1983 року по 05 травня 1985 року згідно запису у трудовій книжці немає підстав, оскільки не вказана дата видачі військового квитка. Згідно оригіналу військового квитка запис здійснено іншими чорнилами. Періоди роботи в радгоспі ім. Т.Г. Шевченка з 20 листопада 1991 року по 31 березня 1992 року та теплових мережах м. Первомайськ Луганської області з 16 січня 2001 року по 26 березня 2001 року згідно трудової книжки неможливо зарахувати через виправлення, що є грубим порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. 
Від позивача заперечень або відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15  грудня  2017  року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15  грудня  2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня  2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15  грудня  2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів попередніх інстанцій відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, пунктом 20 Порядку №637, передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугою років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їхніх правонаступників. У такій довідці має бути зазначено: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професію або посаду; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включено цей період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана довідка.
Згідно із статтею 13 Закону №1788-XII до пільгового стажу зараховується робота працівників, які безпосередньо зайняті повний робочий день на відповідних роботах.
Відповідно до Списку 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію на пільгових умовах, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36, а саме до пункту 1.1 частини першої розділу І до відповідних професій віднесені а) усі робітники, зайняті повний робочий день на підземних роботах в переліку «Підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників, копалень». 
При цьому, на підставі статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - № 2011-XII) час проходження строкової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Із записів в трудовій книжці позивача судами попередніх інстанцій встановлено, що він працював повний робочий день під землею на шахті «Гірська» у період з 30 грудня 1982 року по 16 серпня 2016 року та був зайнятий на підземних роботах по видобутку вугілля з повним робочим днем під землею.
При цьому судами встановлено, що позивач працював за професіями, які віднесені до Списку 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці від 16 січня 2003 року №36.
Також судами встановлено, що згідно запису в трудові книжці з 29 травня 1983 року по 05 травня 1985 року позивач проходив строкову службу у лавах Радянської Армії.
Крім того, судом апеляційної інстанції щодо періоду служби позивача в Радянській армії з 24 червня 1985 року по 17 червня 1987 року було встановлено наступне.
Відповідач не зарахував цей період ані до загального трудового стажу, ані до пільгового, мотивуючи це тим, що в трудовій книжці не записано дата видачі військового квитка позивача, а відповідно до пункту 6 Порядку №637 для підтвердження служби в Радянській армії приймаються військові квитки або довідки військових комісаріатів, військових частин і установ, а в наданому позивачем військовому квитку відповідний запис здійснено двома різними людьми (зокрема, дата звільнення в запас з військової служби заповнена іншою ручкою та іншим почерком, ніж решта запису).
Однак, як вбачається із матеріалів справи, суд апеляційної інстанції оглянувши в судовому засіданні оригінали трудової книжки та військового квитка серія НОМЕР_1 позивача, копія яких є в матеріалах справи, дійшов до висновку, що факт знаходження позивача на військовій службі в указаний період підтверджується зазначеними документами.
До цього ж, судом було встановлено, що дані про проходження позивачем військової служби у зазначений період також зазначені на сторінці 4 військового квитка, де зазначена дата виключення позивача з військової частини 05 травня 1985 року.
Аналогічні данні також містяться в обліково-послужної картці форми №6 до військового квитка серія НОМЕР_1 .
При цьому жодних підстав вважати їх недійсними чи підробленими судом апеляційної інстанції встановлено не було. При цьому, судом було відмічено, що за очевидними зовнішніми ознаками можна зробити висновок, що запис про звільнення позивача в запас зроблено двома різними особами (про що свідчить різний почерк та використання різних чорнил), але це, на погляд суду апеляційної інстанції, може мати наступне пояснення: типовий запис, який є однаковим для багатьох військовослужбовців робила одна особа, а інша особа указувала точну дату звільнення для кожного військовослужбовця окремо. Тим не менше, жодних зовнішніх ознак (витирання, виправлення, замазування тощо), які б указували на можливе підроблення цього запису, суд не помітив. Цей запис завірено підписом командира військової частини та печаткою військової частини, а тому підстав ставити під сумнів відомості, що містяться у військовому квитку суд апеляційної інстанції не знайшов.
З приводу зарахування цього періоду до загального та пільгового стажу суд зазначає наступне.
Законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачають зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу, але при цьому як законодавство, що діяло на момент служби позивача в армії, так і чинне законодавство містять особливі умови для зарахування служби в армії до пільгового стажу.
Зокрема, згідно частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон № 2232-XII) час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У той же час частиною першою статті 8 Закону №2011-XII передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Також, колегія суддів зазначає, що як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач намагався отримати додаткові підтвердження щодо проходження ним строкової служби, шляхом витребування підтверджуючої довідки в архіві Міноборони РФ.
Виходячи із навчених норм законодавства, враховуючи, що на момент призову на строкову військову службу позивач працював за професією, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про необхідність зарахування позивачу період проходження ним строкової служби до загального трудового стажу і до пільгового стажу.
З приводу періоду роботи позивача в радгоспі ім. Шевченка у період з 10 серпня 1993 року по 25 жовтня 1993 року, то судами попередніх інстанцій при огляді оригіналу трудової книжки позивача не було неправильних або неточних записів щодо цього періоду роботи, а посилання відповідача на те, у цьому запису «наведена цифра « 3» у зазначенні 1993 року (№ запису 30) – судом було визнано безпідставним, тому що в інших записах, що стосується цього періоду (зазначення наказів про прийом та звільнення, дата звільнення - № запису 31) - чітко зазначено, що це 1993 рік.
Таким чином, немає ніяких сумніві у дійсності запису про роботу позивача в радгоспі ім. Шевченка у період з 10 серпня 1993 року по 25 жовтня 1993 року.
Відтак, колегія суддів Верховного Суду погоджується з судами попередніх інстанцій, які дійшли висновку про необхідність зарахування позивачу період роботи в радгоспі ім. Шевченка у період з 10 серпня 1993 року по 25 жовтня 1993 року до загального трудового стажу.
З приводу періоду роботи позивача в Управлінні комунальних котелень та теплових мереж м. Первомайськ Луганської області суд зазначає таке.
Так, відповідач посилається на те, що в записі про цей період роботи, у зазначенні номері наказу про звільнення також наведена цифра « 3» і це є підставою для не зарахування цього періоду до трудового стажу позивачеві, однак такі твердження є безпідставним, оскільки судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що інші записи про цей період роботи позивача (дата, місяць, рік прийому на роботу та звільнення запис під № 32,33) містять чіткі та правильні відомості щодо періоду роботи позивача на зазначеному підприємстві і тому не можуть бути піддані сумніву, при цьому відповідач не надав будь-яких доказів щодо спростування цих відомостей про роботу позивача у зазначений період.
При цьому, як встановлено судами попередніх інстанцій, що на цей час діяльність підприємства «Управління комунальних котелень та теплових мереж м. Первомайськ Луганської області» припинено, що підтверджено відомостями з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, м. Первомайськ Луганської області, в дійсний час, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, віднесено до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що не заперечується і представником відповідача.
Тобто, отримати будь-які архівні данні із вказаного підприємства позивачем в будь-який спосіб неможливо.
В той же час, позивач надав індивідуальні відомості про застраховану особу за період його роботи (персоніфікований облік) на зазначеному підприємстві, що є належним доказом про його роботу на підприємстві у зазначений період і повинно бути враховано відповідачем на підставі пункту 20 Порядку №637, яким передбачено, що у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тому колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про необхідність зарахування позивачу період роботи в управлінні комунальних котелень та теплових мереж м. Первомайськ Луганської області з 16 січня 2001 року по 26 березня 2001 року до загального трудового стажу.
Наведене свідчить про наявність у позивача права на пенсію згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII.
Відтак, відмова відповідача позивачу у призначенні йому пенсії за підстав, викладених у рішенні від 25 листопада 2016 року є необґрунтованою з тих підстав, що така вимога була б обґрунтованою, в розумінні пункту 20 Порядку №637, тільки у випадках відсутності трудової книжки або відповідних записів у них, а    в даному випадку всі відповідні записи, які дають право позивачу на оформлення пільгової пенсії, в трудовій книжці позивача є.
При цьому позивач має належним чином оформлену трудову книжку, а також військовий квіток, в яких містяться записи про відповідні періоди трудового стажу із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII.
Враховуючи викладене, обставини цієї справи, а також період часу, що пройшов з моменту винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновки суддів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними як запереченням на адміністративний позов, так і поданій пенсійним органом апеляційній скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.
Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження  наявних у матеріалах справи доказів.
Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Крім того, в рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Зважаючи на те, що особа, яка подає касаційну скаргу, звільнена від сплати судового збору, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області залишити без задоволення.
Постанову Попаснянського районного суду Луганської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          І.В. Желєзний
                                                                                          С.М. Чиркіна