ПОСТАНОВА
Іменем України

16 серпня 2019 року 
Київ
справа №1140/3237/18
адміністративне провадження №К/9901/14925/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Мартинюк Н.М., суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (головуючий суддя: Петренко О.С.)
і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2019 року (головуючий суддя: Сафронова С.В., судді: Мельник В.В., Чепурнов Д.В.)
у справі № 1140/3237/18
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області, 
третя особа - Релігійна громада “Церкви Християн Євангельської Віри “Слово Істини” 
про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі – “Позивач”) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – “Відповідач-1”), Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі – “Відповідач-2”), третя особа - Релігійна громада “Церкви Християн Євангельської Віри “Слово Істини”, з урахуванням уточнень позовних вимог, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення комісії Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області у справах альтернативної (невійськової) служби від 22 листопада 2018 року в частині відмови йому в направлені на проходження альтернативної (невійськової) служби, замість проходження строкової військової служби.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач вказує, що є членом Церкви Християн Євангельської Віри “Слово істини” у місті Горішні Плавні Полтавської області та має релігійні переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу. Вказує, що користуючись своїм правом, визначеним статтею 35 Конституції України, у встановлений законом строк подав відповідну заяву про звільнення від призову на військові збори. Однак, ця заява була неправомірно залишена без розгляду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кіровоградський окружний адміністративний суд рішенням від 11 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовив. 

Судові рішення мотивовані тим, що Відповідач правомірно відмовив Позивачу у направленні на проходження альтернативної (невійськової) служби замість строкової військової служби з огляду на несвоєчасне подання останнім заяви, відповідно до вимог статті 11 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі Позивач просить скасувати ухвалені судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права. 

Зокрема, Позивач зазначає, що він є членом Церкви Християн Євангельської Віри “Слово істини” у місті Горішні Плавні Полтавської області і має релігійні переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу. До того ж вказує, що він вчасно подав заяву про направлення на альтернативну службу, однак помилково подав її до Відповідача-2, а не до відповідного структурного підрозділу місцевої адміністрації за місцем свого проживання. Подачу цієї заяви саме Відповідачу-2 Позивач пояснює направленням його Кіровоградським військовим комісаріатом. Одночасно, Позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини при розгляді справ про порушення прав осіб, які через релігійні переконання просили заміни військової служби альтернативною. 

У відзиві на касаційну скаргу Кіровоградський обласний військовий комісаріат просить залишити її без задоволення, а судові рішення – без змін. Одночасно вказує, що суди зробили правильний висновок про правомірність відмови Позивачу у розгляді його заяви про проходження альтернативної служби з огляду на встановлений у судовому процесі факт порушення строку її подання.

Відповідач 2 і третя особа не подавали суду своїх відзивів на касаційну скаргу.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – “КАС України”) в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів”, що набув чинності 15 грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У судовому процесі встановлено, що 7 листопада 2018 року Позивач отримав повістку про необхідність з`явитися 14 листопада 2018 року до Кіровоградського обласного військкомату як до збірного пункту для відправлення на строкову військову службу. Перед цим Позивач двічі відмовлявся від отримання таких повісток  – 21 вересня і 22 жовтня 2018 року.

12 листопада 2018 року Позивач звернувся до Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області із заявою про заміну військової строкової служби альтернативною. Цю заяву обґрунтував релігійними переконаннями, а саме тим, що він є членом релігійної громади християн євангельської віри у місті Горішні Плавні Полтавської області “Слово Істини”. На підтвердження цих обставин Позивач надав копію документу про освіту, довідку про склад сім`ї, довідку з місця роботи й довідку з релігійної громади.

Листом від 16 листопада 2018 року №  6123 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив Позивачу, що відповідно до рішення Добровеличківської районної призовної комісії (протокол №  12 від 8 листопада 2018 року), він визнаний придатним до проходження строкової військової служби. У цьому листі також указано, що відповідно до пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року №  2066 підставою для відмови йому у направленні на альтернативну службу є несвоєчасне подання заяви до комісії у справах з альтернативної служби для прийняття рішення.

22 листопада 2018 року Позивач отримав витяг з протоколу засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області, згідно з яким за результатами розгляду його заяви було прийнято рішення від 22 листопада 2018 року №  1 про відмову у направлені його на проходження альтернативної (невійськової) служби замість проходження строкової військової служби, в зв`язку з несвоєчасним поданням заяви, відповідно до вимог статті 11 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

За визначенням статті 1 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу” альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. 

Згідно зі статтею 2 цього Закону право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Відповідно до статті 4 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу” на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань і стосовно яких прийнято відповідні рішення. 

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Для вирішення питань проходження альтернативної служби Кабінетом Міністрів України та місцевими державними адміністраціями можуть утворюватися відповідні допоміжні органи у справах альтернативної служби (стаття 7 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”).

Частиною першою статті 9 вказаного Закону встановлено, що для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу” заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів.

Частиною третьою цієї статті встановлено, що однією із підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори, зокрема, є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Пунктом 2 Указу Президента “Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2018 році” № 33/2018 від 15 лютого 2018 року визначено на 2018 рік такі строки проведення чергових призовів громадян України на строкову військову службу: 1) квітень - травень; 2) жовтень - грудень.

Застосовуючи вказані правові норми, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про пропуск Позивачем строку подання заяви про направлення на альтернативну службу, оскільки цю заяву Позивач подав після його призову на строкову службу, а не у строк, встановлений статтею 9 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”. 

З урахуванням пропуску цього строку Позивачем, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у Відповідача 2, у силу норм статті 11 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”, підстав для відмови у направленні Позивача на альтернативну службу. 

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, Верховний Суд відхиляє аргументи Позивача про те, що він своєчасно подав заяву про направлення його на альтернативну службу. 

Верховний Суд також відхиляє аргументи Позивача про те, що він подав заяву не до тієї комісії, так як реалізація права на звернення щодо проходження альтернативної служби Закон України  “Про альтернативну (невійськову) службу” покладає саме на особу, яка звертається із заявою.

Не можуть також вважатися релевантними посилання Позивача на рішення Європейського суду з прав людини від 12 грудня 1966 року у справі “Грандрат проти Німеччини”, від 2 квітня 1973 року у справі “Х. проти Австрії”, від 6 липня 1977 року у справі “Х. проти Німеччини”, від 10 жовтня 1984 року у справі “N. Проти Швеції”, від 30 листопада 1994 року у справі “Peters проти Німеччини”, від 24 січня 2006 року у справі “Ulke проти Туреччини”, від 6 квітня 2000 року у справі “Thlimmenos проти Греції”, від 7 липня 2011 року у справі “Bayatyan проти Арменії”. 

Наводячи ці рішення, Позивач вказує на порушення судами при вирішенні спору його права на проходження альтернативної служби, однак у всіх рішеннях ЄСПЛ зробив висновок про неприйнятність поданих заяв, а отже і не робив висновків щодо порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стосовно права позивача на заміну йому строкової військової служби альтернативною службою із-за його релігійних переконань Верховний Суд зазначає таке.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не зобов`язує Договірні Сторони забезпечити особі заміну військової служби альтернативною. Проте, якщо таке право передбачене законодавством Держави – учасниці, то вона зобов`язана забезпечити особі таке право у передбаченому законодавством порядку.

Стаття 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути звільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Порядок такої заміни врегульовано Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу». Як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, Позивач порушив зазначений порядок, із заявою про заміну йому строкової військової служби альтернативною звернувся та про свої релігійні переконання заявив лише після того, як йому вручили повістку з військомату.

Що ж до посилання Позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 23 червня 2015 року, то у цій ухвалі суд зробив висновки щодо правомірності притягнення призовника до кримінальної відповідальності і цей висновок стосувався застосування норм кримінального права. Питання правомірності відмови призовнику у направленні на альтернативну службу у випадку пропуску ним законодавчо встановленого строку на подання зави про заміну військової служби альтернативною не було предметом розгляду цієї справи.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах “Проніна проти України” (пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (пункт 58): ‘’Принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення’’.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що більшість аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку судів в тій мірі, щоб вважати рішення судів обґрунтованими.

У силу норм частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Доводи, наведені Позивачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя: | Н.М. Мартинюк
Судді: | А.В. Жук
| Ж.М. Мельник-Томенко