ПОСТАНОВА
Іменем України

24 липня 2019 року 
Київ
справа №813/2495/15
адміністративне провадження №К/9901/7421/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Бевзенка В. М., 
                                                                 Шевцової Н.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Генеральної прокуратури України
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2015 року (головуючий суддя - Сидор Н.Т.)
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року (головуючий суддя - Макарик В.Я., судді - Большакова О.О., Глушко І.В.) 
у справі № 813/2495/15
за позовом  ОСОБА_1 
до Генеральної прокуратури України, начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевич Лариси Володимирівни, 
про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання до вчинення дій, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
Короткий зміст позовних вимог.
1.          14 травня 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач, скаржник), начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевич Лариси Володимирівни (далі - Мілевич Л.В.) в якому просив:
1.1.          - визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України, посадовою особою якої, а саме начальником відділу з питань доступу до публічної інформації Мілевич Ларисою Володимирівною, листом № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено у наданні інформації, що позивачем запитувалась 20.04.2015 року;
1.2.          - визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, якою не вжиті відповідні заходи по контролю за дотриманням та виконанням посадовими особами даного органу, зокрема Мілевич Л.В. вимог ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та ін. при розгляді запиту на інформацію від 20.04.2015 року;
1.3.          - визнати протиправною бездіяльність Мілевич Л.В. , якою в процесі розгляду вищезгаданого запиту на інформацію проігноровані та невиконані приписи ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації";
1.4.          - зобов`язати Генеральну прокуратуру України надати у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" повну, вичерпну і об`єктивну інформацію на запит від 20.04.2015 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
2.          Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України Мілевич Лариси Володимирівни про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання до вчинення дій - задоволено частково.
2.1.          - визнано протиправними дії Генеральної прокуратури України, посадовою особою якої, а саме начальником відділу з питань доступу до публічної інформації Мілевич Ларисою Володимирівною, листом № 23-592вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено ОСОБА_1 у наданні інформації, яка ним запитувалась 20.04.2015 року;

2.2.          - зобов`язано Генеральну прокуратуру України надати у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" повну, вичерпну і об`єктивну інформацію на запит ОСОБА_1 від 20.04.2015 року.

2.3.          - в решті позовних вимог відмовлено.

2.4.          - стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 49,38 грн (сорок дев`ять грн. 38 коп.).

3.          Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що навіть попри зайняту відповідачем процесуальну позицію про те, що відповідь не надавалась з огляду на службовий характер інформації, котру запитували, котра протирічить змісту оскарженої відповіді, відповідач не зумів довести суду неможливість надання доступу до запитуваної інформації з огляду на начебто статус інформації з обмеженим доступом, доступ до котрої не надавався, так як така інформація буцімто відповідала в сукупності критеріям, визначеним ч. 2 ст. 6 Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
4.          04 квітня 2016 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Генеральної прокуратури України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року.
5.          В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у їх задоволенні. В решті -  вказані рішення залишити без змін.

6.          В обґрунтування поданої касаційної скарги Генеральна прокуратура України вказує на те, що позивачу роз`яснено, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», дія останнього не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Зазначена норма визначає сферу дії усього Закону та виключає можливість застосування, у тому числі статті 22 Закону, до суспільних відносин, які не входять до сфери його правового регулювання. Відтак, на думку скаржника, відповідь від 24.04.2015 № 23-592вих-15 Генеральною прокуратурою України надано своєчасно, обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Таким чином, судами, за твердженням відповідача, протиправно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 22 Закону (в частині безпідставності відмови в наданні інформації з причин необґрунтованого віднесення запитуваної інформації до категорії інформації з обмеженим доступом), які не підлягають застосуванню в силу вимог ч. 2 ст. 2 цього Закону, чим порушено норми матеріального права.  
7.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою.
8.          Позивачем відзиву на зазначену касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.  
9.          Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року вказану касаційну скаргу призначено до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ. 

10.           ОСОБА_1 листом від 20.04.2015 року на ім`я Генерального прокурора України скерував запит про надання інформації стосовно листа Головного управління військових прокуратур Генеральної прокуратури України №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011, оскільки вважає, що даний лист зачіпає його права, а також просив надати йому копію документу, у якому містилась запитувана інформація.
11.          За підписом відповідача - начальника відділу Генпрокуратури України з питань доступу до публічної інформації Мілевич Л.В . позивачу листом № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено у наданні запитуваної інформації, вказавши, що норми Закону України "Про доступ до публічної інформації" не врегульовують відносин, котрі врегульовані спеціальним законодавством.
12.          Судами попередніх інстанцій зі змісту листа - відповіді № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року встановлено, що відповідач визначив зміст запитуваного листа таким, що стосується проведення військовою прокуратурою Західного регіону України перевірки щодо позивача в порядку ст. 97 КПК України (1960 року). А тому питання позивач вправі вирішувати в порядку визначеному Законом України "Про звернення громадян" та кримінально-процесуальним законодавством України, оскільки дія Закону України "Про доступ до публічної інформації" не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які врегульовані спеціальним законом.
13.          Водночас, у відповіді № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року, наданої під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач у своїх письмових запереченнях на позов наголошує на тому, що запитувана позивачем листом від 20.04.2015 року інформація щодо листа Головного управління військових прокуратур Генеральної прокуратури України №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011 року відноситься до міжвідомчого листування, так як визначає організацію роботи, а тому вважається службовою, котра відповідно носить характер обмеженої інформації, що й слугувало відмовою у наданні відповіді позивачу, хоча у оскарженій відповіді відповідач про це не згадує.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).  
14.          Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15.          Пункт 6 частини 1 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI): Розпорядники інформації зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
16.          Пункт 3 частини 1 статті 6 Закону № 2939-VI: Інформацією з обмеженим доступом є: службова інформація.
17.          Пункт 1 частини 1 статті 9 Закону № 2939-VI: <…> Відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію<…>.
18.          Частина 2 статті 6 Закону № 2939-VI: Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

19.          Пункт 2 частини 1 статті 10 Закону № 2939-VI: Кожна особа має право: доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.
20.          Частина 2 статті 22 Закону № 2939-VI: Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
21.          Пункт 3 частини 1 статті 24 Закону № 2939-VI: Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію.
22.          Частина 2 статті 2 Закону № 2939-VI: Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
23.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
24.          Суд касаційної інстанції (далі - Суд) наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
26.          Суд зауважує, що відповідач відмовив у наданні відповіді на запит позивача, з огляду на поширеність дії Закону України «Про звернення громадян» на правовідносини, що охоплюються даним запитом.

27.          Водночас, посилання скаржника на поширеність відносин в частині запитуваної інформації на відносини, що регулюються Законом України «Про звернення громадян», а, відтак, безпідставність застосування ст. 22 Закону № 2939-VI, з огляду на ч.2 ст. 2 вказаного Закону, Суд відхиляє, з огляду на наступне.
28.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач просив надати інформацію стосовно листа Головного управління військових прокуратур Генеральної прокуратури України №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011, а також надати копію документу, у якому містилась запитувана інформація. 
29.          Як з`ясовано в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач, обґрунтовуючи правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, у запереченнях на позовну заяву від 17.06.2014 № 05/4-11572-15, вказав, що лист №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011, про який зазначає позивач у своєму запиті на інформацію, є внутрішньовідомчим листуванням.
30.          Суд зауважує, що термін «внутрішньовідомче листування» є аналогічним та тотожним терміну «внутрішня службова кореспонденція», який, як характерна ознака службової інформації, тобто інформації з обмеженим доступом, міститься в приписах п.1 ч.1 ст. 9 Закону № 2939-VI.
31.          Відтак, посилання скаржника на правомірність відмови в задоволенні запиту на інформацію позивача з підстав ч.2 ст. 2 Закону № 2939-VI, є необґрунтованими та спростовуються дослідженими в ході судового розгляду запереченнями відповідача, в яких він вказує на відсутність підстав для надання запитуваної інформації, з причин віднесення останньої до внутрішньовідомчого листування, що є однією із характерних ознак службової інформації, тобто інформації з обмеженим доступом.
32.          Водночас, відповідачем, у оспорюваній відповіді, не наведено причини обмеженості доступу до інформації, які визначені ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI, що дає підстави для висновку про неправомірність відмови в наданні запитуваної інформації.
33.          Суд нагадує, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI, відповідач, як розпорядник інформації у даній справі не звільнений від обов`язку надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у випадку безпідставної відмови у її наданні - нести відповідальність, згідно п. 3 ч. 1 ст. 24 вказаного Закону.
34.          Відтак, Суд вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій щодо визнання дій відповідача стосовно відмови в наданні відповіді на запит позивача неправомірними з підстав недоведеності Генеральною прокуратурою України обґрунтованих та законних причин обмеженості інформації, що запитується ОСОБА_1 
35.          Крім того, Суд зазначає, що відповідачем не оспорюється той факт, що дана інформація стосується прав позивача, а саме - обставин проведення відносно нього перевірки в порядку ст. 97 КПК. 
36.          Відтак, при розгляді запиту на інформацію відповідачем порушено приписи пункту 2 частини 1 статті 10 Закону № 2939-VI в частині доступу особи до інформації про неї, яка збирається та зберігається.
37.          Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Генеральної прокуратури України безпідставними та правомірно спростованими судами першої та апеляційної інстанцій, а висновки судів - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
38.          Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

39.          Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

40.          Керуючись статтями 341, 343, п.1 ч.1.ст.349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В :
41.          Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення.
42.          Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року - залишити без змін.
43.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                           В. М. Бевзенко 
                                                                                          Н.В. Шевцова