Постанова
Іменем України
 
26 червня 2019 року
місто Київ
справа № 571/1050/16-ц
провадження № 61-17644св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року у складі судді Комзюк А. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 19 лютого 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 003585. Згідно з додатком № 3 до договору фінансового лізингу відповідач взяв на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - міні-трактор МТЗ-320 (Беларусь-320). На виконання умов цього договору позивач здійснив на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» платіж у сумі 30 000, 00 грн. 
Вважає, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам закону щодо нотаріального посвідчення, у зв`язку з чим просив стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на його користь сплачену за нікчемним договором суму платежу.
Позивач також зазначив, що неправомірними діями ТОВ «ЛК «Еталон» йому завдано моральної шкоди, яка полягає у значних зусиллях для відновлення порушеного права, через що отримав переживання та душевні страждання. 
Стислий виклад заперечень відповідача
ТОВ «ЛК «Еталон» заперечувало проти позову, зазначило, що позов є безпідставним та необґрунтованим, таким, що має на меті ввести в оману суд.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 30 000, 00 грн, сплачених за договором фінансового лізингу від 19 лютого 2016 року № 003585, на відшкодування моральної шкоди - 3 000, 00 грн та витрати зі сплати судового збору - 1 102, 40 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «По захист прав споживачів», існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, а умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також суд першої інстанції, встановивши, що договір лізингу укладений у простій письмовій формі, зробив висновок про його нікчемність у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення.
У частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, оскільки відповідачем не виконані взяті зобов`язання за договором, при цьому позивачу не повернуті грошові кошти, для відновлення порушеного права позивачу необхідно докласти значних зусиль, все це викликало у нього переживання та душевні страждання. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди суд оцінив у 3 000, 00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено. Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що вони відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтуються на законі. Доводи апеляційної скарги за висновками апеляційного суду зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які зазначені у запереченнях відповідача на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у березні 2017 року, ТОВ «ЛК «Еталон» просить скасувати рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що позивач не довів, що йому завдано моральну шкоду, та не обґрунтував її розмір. На переконання заявника, до договору фінансового лізингу не застосовуються правила договору найму, а тому відсутня вимога щодо його нотаріального посвідчення. При цьому спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізинг має бути укладено у письмовій формі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просив відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року 
№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 лютого 2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 003585 з додатками №№ 1, 2 та 3 до нього, предметом якого є міні-трактор МТЗ-320 вартістю 300 000, 00 грн. 
12 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору від 19 лютого 2016 року № 003585 та повернення сплачених ним коштів у розмірі 30 000, 00 грн. 
02 червня 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило ОСОБА_1 , що сплачені кошти, а саме комісія за організацію, не підлягають поверненню, якщо договір розривається в односторонньому порядку. На підставі заяви договір від 19 лютого 2016 року № 003585 вважається розірваним з 23 травня 2016 року згідно з пунктом 12.12 статті 12 договору та пунктом 3 статті 7 і статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Стягуючи грошові кошти, сплачені за договором лізингу, суд зробив висновок про нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови, а також про відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного договору, що має наслідком нікчемність правочину. 
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції щодо нікчемності правочину є обґрунтованими, проте висновок щодо несправедливих умов договору зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Зважаючи на наведене суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши у мотивувальних частинах судових рішень, що договір лізингу є нікчемним, зробили обґрунтовані висновки, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним у судовому порядку.
Одночасно Верховний Суд врахував, що серед правових підстав для стягнення грошових коштів, сплачених за нікчемним договором, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили про нечесну підприємницьку практику ТОВ «ЛК «Еталон», що є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним, що суперечить висновкам про нікчемність правочину.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок про необхідність зминити рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року у частині правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, шляхом виключення посилання на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Верховний Суд в оцінці наявності підстав для застосування такого способу захисту цивільних прав та інтересів дійшов висновку, що це є можливим виключно у випадках, встановлених договором або законом.
Враховуючи оцінку, яку дав суд правочину, який сторони мали на меті укласти, щодо його нікчемності, Суд визнає обґрунтованим застосувати до спірних правовідносин положення частини другої статті 216 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
У справі, що переглядається, судами не встановлено, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду виключно укладенням нікчемного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача. Враховуючи, що не встановлено вину виключно відповідача у таких діях, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з цих підстав.
В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував також правила пункту 5 частини першої статті 4 Закону України 
«Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. 
Враховуючи, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями ТОВ «ЛК «Еталон» позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у значних зусиллях для відновлення порушеного права, через що він зазнав переживання та душевні страждання, тому правові підстави для застосування правил про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновки про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, що є підставою відповідно до статті 412 ЦПК України для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, то з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 551, 20 грн, сплачений ним відповідно до квитанції від 09 вересня 2016 року № 0.0.613882430.1, наявної у матеріалах справи. Судовий збір у розмірі 606, 32 грн, сплачений ТОВ «ЛК «Еталон» у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, та у розмірі 661, 44 грн у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.
Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року змінити у частині визначення правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, шляхом виключення посилання на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору.
Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 судовий збір у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 551, 20 грн.
Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 606, 32 грн, сплачений у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, та у розмірі 661, 44 грн, сплачений у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      В. В. Яремко