Постанова
Іменем України 
 
31 липня 2019 року                                                                       
м. Київ
                                                                                
справа № 234/17543/16-ц
провадження № 61-10558св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року у складі судді Михальченко А. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Дундар І. О., Тимченко О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 травня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № КТТ2GK00000017 на суму 17 200 доларів США на умовах сплати відсотків в розмірі 0,84 % річних, винагороди в розмірі 0,20 % щомісяця на строк до 06 травня 2027 року. Розрахований банком щомісячний платіж складав 202,90 долари США. 
Ним у заставу банку була передана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Застава забезпечена договором іпотеки від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017.
17 листопада 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про надання інформації щодо погашення кредиту. 
Відповідачем було надано дві виписки про погашення кредиту та довідка про наявність заборгованості, в яких містяться розбіжності. 
Згідно з довідкою про суму заборгованості за іпотечним кредитом він заборгував                16 851,39 доларів США, з них: 13 782,26 доларів США за тілом кредиту. З виписки про погашення кредиту борг за тілом кредиту складав 14 270,66 доларів США. 
Дані обставини змусили його перевірити правильність нарахування розміру щомісячного платежу. 
Скориставшись калькулятором ануїтетного платежу іншого банку, він встановив, що розмір щомісячного платежу не відповідає умовам договору, оскільки при застосуванні відсоткової ставки 12,48 % щомісячний платіж повинен бути                      195,18 доларів США, у зв`язку з чим банк отримував від нього прихований прибуток, про що він під час укладення кредитного договору не знав та не розумів. 
До кредитного договору не було додано графік погашення кредиту та інформацію про сукупну вартість кредиту. 
Крім того, відповідач ввів його в оману, вказавши в пункті 7.1 кредитного договору занижені розміри його зобов`язань за погашення кредиту щоб спонукати його укласти договір на невигідних для нього умовах. 
Вважає, що банк застосував до нього нечесну підприємницьку практику. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:
- визнати недійсним кредитний договір від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017, застосувавши наслідки недійсності договору; 
- визнати недійсним договір іпотеки від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017;
- зняти обтяження з предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_2 ;
- стягнути з відповідача на свою користь грошову суму, отриману відповідачем понад 17 200 доларів США;
- зобов`язати відповідача повернути йому оригінал договору купівлі-продажу ВЕО                  від 10 травня 2007 року № 596366 та оригінал технічного паспорту на вищевказану квартиру.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 10 травня                2007 року № КТТ2GK00000017, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення. Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017, укладений між  ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення. Зобов`язано відповідача повернути позивачу оригінал договору купівлі-продажу ВЕО № 596366 від 10 травня 2007 року та оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 467,80 доларів США, що еквівалентно 41 421,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що фактичні умови кредитування були приховані від позивача. Підписуючи кредитний договір ОСОБА_1 не усвідомлював, що розмір його фінансової відповідальності є більшим, ніж у викладених умовах. Перевірити правильність нарахування ануїтетного платежу під час укладення кредитного договору без володіння відповідними знаннями неможливо, оскільки для відповідних розрахунків необхідно застосувати спеціальні формули, які є тільки у розпорядженні банку. Ануїтет є складним математичним розрахунком для якого потрібен час та відповідні знання, а відповідальність за правильність числових даних насамперед покладається на розробника договору. У кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме інформація про сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі. 
Під час підписання кредитного договору ОСОБА_1 була надана недостовірна інформація щодо розміру його відповідальності за повернення кредиту, а саме вартості сплати за користування кредитом, у зв`язку з чим його було введено в оману щодо суттєвих умов кредитного договору. Відповідач вказаною в пункті 7.1 Кредитного договору відсотковою ставкою 10,08 % річних спонукав позивача укласти кредитний договір на невигідних для нього умовах, так як відсоткова ставка, яку пропонував банк, виглядала виграшно у порівнянні з розміром відсоткових ставок, які пропонували інші банки.  Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовами до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку в даному випадку є умислом в діях відповідача. Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки, оскільки він є похідним від головного. Стягуючи з відповідача на користь позивача 1 467,80 доларів США, що еквівалентно 41 421,31 грн, місцевий суд виходив з того, що згідно з розрахунком судово-економічної експертизи                    ОСОБА_1 банку було сплачено 20 559,80 доларів США, з якої слід вирахувати не тільки 17 200 доларів США кредиту, отриманого ОСОБА_1 на придбання квартири, а й 1 892 долари США, отримані позивачем на страхування. Відмовляючи в задоволенні позову про зняття заборони, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації. Боржник має право звернутися з відповідною заявою до нотаріуса.
Постановою Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що експертиза була проведена на підставі виписки по іншому рахунку позивача, який не має жодного відношення до цієї справи, тому суд не мав права брати вказаний висновок експерта як доказ. Відсутні правові підстав для визнання недійсним кредитного договору, а твердження позивача про те, що при видачі кредиту було порушено Закон України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Позивач перед підписанням кредитного договору був повідомлений про всі умови кредитування, про що свідчить  його підпис в анкеті-заяві. Тобто своїм підписом підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відомостей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит  може бути виданий, орієнтовану сукупну вартість послуги з оформлення договору. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що в експертному висновку використовувалися меморіальні договори та виписки з особового рахунку, на яких вказаний номер договору та номер особового рахунку. До експертного висновку були виготовлені додатки №№ 1,2, з яких вбачається, що графіки погашення ануїтетного кредиту складені з вартості кредиту 17 200 доларів США, яка визначена в оспорюваному кредитному договорі. Тому висновок судової економічної експертизи є належним доказом. Кредитний договір не має додатків та графіку погашення кредиту. Суди попередніх інстанцій дали правильну оцінку кредитному договору та анкеті-заяві щодо фактичного ненадання позивачу інформації про сукупну вартість кредиту.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КТТ2GK00000017. 
Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі                     17 200 доларів США на придбання нерухомості та 3 440 доларів США на сплату страхових платежів терміном до 10 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 травня 2027 року, комісії в розмірі                0,20 % щомісяця від суми виданого кредиту. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти в розмірі 202,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. 
Згідно з пунктом 6.5 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. У пункті 6.2 надається інформація щодо додаткової винагороди у разі невиконання позичальником умов договору. 
У пункті 7.1 кредитного договору перелічені суттєві умови кредитування, а саме: сума виданого кредиту, сума страхових платежів за весь період кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір підвищеної відсоткової ставки у разі порушення зобов`язань за договором, розмір комісії, що нараховується щомісяця, розмір щомісячного платежу 202,90 доларів. 
Кредитний договір не містить переліку та розміру інших витрат позичальника, таких як витрати на юридичне оформлення кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, на послуги реєстраторів, нотаріусів, оцінку майна та інше. Умовами кредитного договору не передбачений графік погашення кредиту. Відсутня таблиця сукупної вартості кредиту. 
Згідно з Анкетою-заявою, підписаною ОСОБА_1 20 листопада 2006 року, позичальник взяв у банку 25 228 доларів США кредиту під 0,84 % щомісяця, сплату комісії в розмірі 0,14 %, таким чином загальна доходність, яку показував позичальнику банк складала 12,67 %. 
У Анкеті-заяві є припис про те, що позичальник отримав інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, його обслуговуванням, поверненням, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, перевагами та недоліки пропонованих схем кредитування. Є підпис ОСОБА_1 під вказаним приписом. Проте, разом з переліченими видами витрат, які повинен нести позичальник, дані про витрати не підкріплені числовими даними в грошовому виразі, що свідчить про надання неповної інформації позивачу про сукупну вартість кредиту. Перелічення витрат не дає споживачу уяви та повної інформації про вартість(ціну) договору.
Одночасно з кредитним договором в забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредиту відповідно до пункту 2.2.7 кредитного договору був укладений Договір іпотеки № КТТ2GK00000017, згідно з яким у заставу банку була передана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 33.2 іпотекою забезпечувалося виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017 по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлюваної лінії в 20 640,00 доларів США на строк з 10 травня 2007 року до 06 травня 2027 року включно.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що під час укладення кредитного договору банк включив до щомісячної плати за кредит платежі, встановлені на незаконних засадах, на які він своєї згоди не давав та про які він не знав, підписуючи кредитний договір з узгодженою відсотковою ставкою 0,84 % щомісяця та винагородою - 0,20 % щомісяця. Крім того, відповідач ввів його в оману, вказавши в пункті 7.1 кредитного договору занижені розміри його зобов`язань за погашення кредиту. 
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 03 квітня 2018 року                           № 640/17-22, складеним Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 02 червня 2017 року, в результаті проведеного дослідження встановлено, що визначений у розрахунку ануїтетних платежів, викладених у кредитному договорі № КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року, розмір щомісячного внеску не відповідає базовим умовам договору та Стандартам надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів. Реальна відсоткова ставка не відповідає умовам кредитного договору №  КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року складає 14,15 %. Сума сплати заборгованості за кредитним договором                       №  КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року, особовий рахунок ОСОБА_1 за період з 10 травня 2007 року до 18 травня 2017 року підтверджується у розмірі 20 559,80 доларів США.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                                      від 03 червня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Краматорського міського суду Донецької області.
20 червня 2019 року справа № 234/17543/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекоюєзаставанерухомогомайна, щозалишаєтьсяуволодіннізаставодавцяаботретьоїособи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконаннязобов'язання нерухомим майном, що залишається уволодінні ікористуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржникомзабезпеченого іпотекоюзобов'язання одержати задоволеннясвоїх вимог за рахунок предмета іпотекипереважно передіншими кредиторами цьогоборжника упорядку, встановленому цимЗаконом.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про  несправедливі  умови  в  договорах, зокрема положення, згідно з якими: для  надання  кредиту  необхідно  передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших  фінансових  інструментів,  крім  випадків,  коли   споживач одержує  за таким  депозитом,  такими  цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,  як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з  кредитодавцем  або  третьою  особою,  визначеною кредитодавцем,  крім  випадків,  коли  укладення  такого  договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким  договором прямо   передбачені у складі  сукупної  вартості  кредиту  для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. 
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, ї періодичність та обсяги. 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. 
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини першої статті 81 ЦПК України року зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Встановлено, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Із змісту оспорюваного кредитного договору встановлено, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в утому числі щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.
Враховуючи викладене, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову не звернули уваги на те, що сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Не врахували, що позивач при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом                               14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте ОСОБА_1 таких дій не вчинив. Натомість  позивач підписав договір, отримав кредитні кошти та вносив грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами. 
У порушення вимог статті 81 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України позивач не надав.
Отже встановлені судами обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
Висновки судів попередніх інстанцій про те, що банк ввів ОСОБА_1 в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема про розмір щомісячного внеску, що було встановлено висновком судово-економічної експертизи, є безпідставними, оскільки невідповідність щомісячних внесків базовим умовам договору та Стандартам надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів не є підставою для визнання недійсним кредитного договору та похідного від нього договору іпотеки, а є підставою для здійснення перерахунку кредитної заборгованості. 
Таким чином, судами неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав. 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 як споживач звільнений від сплати судового збору, то понесені ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі  9 646 грн слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної та касаційної скаргив загальному розмірі 9 646 (дев`ять тисяч шістсот сорок шість) гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                       
                              
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    В. В. Сердюк   І. М. Фаловська |