Постанова
Іменем України
 
01 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 152/1439/15-ц
провадження № 61-31568св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Державне підприємство «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Шаргородська міська рада Вінницької області, Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, 
треті особи: орган опіки та піклування Шаргородської міської ради Вінницької області, відділ Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області                  від 22 березня 2016 року у складі судді Строгого І. Л., ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області          від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»), Шаргородської міської ради Вінницької області, Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, треті особи: орган опіки та піклування Шаргородської міської ради Вінницької області, відділ Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області, про визнання протиправною приватизації земельної ділянки.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також усього житлового будинку по АДРЕСА_2 . Обидва домоволодіння були об`єднані з присвоєнням єдиної адреси - АДРЕСА_2 .Частина домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 , який придбав його у          2007 році. У липні 2015 року їй стало відомо, що ОСОБА_5 приватизував присадибну земельну ділянку не тільки під своєю частиною домоволодіння, а й під фундаментом її домоволодіння, не залишивши їй доступу ззовні до її власності, чим позбавив можливості утримувати та реконструювати будинок.Проектну документацію для приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки виготовляв ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а затверджувала цю документацію Шаргородська міська рада Вінницької області. Проте при розробці та затвердженні технічної документації для приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки порушені її права, оскільки ОСОБА_3 отримав у власність земельну ділянку, більшу за ту, яку йому погоджували суміжні землекористувачі.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , виготовлену ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»; визнати протиправним та скасувати пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 04 січня 2013 року № 233 у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_3 та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на неї; скасувати рішення Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області                   від 08 травня 2013 року № 2163024 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку.
 
У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Шаргородської міської ради Вінницької області, ОСОБА_3 про визнання протиправною приватизації земельної ділянки.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку                   по АДРЕСА_5 . Її будинок знаходиться поруч із будинками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Приватизація останнім спільної для усіх них прибудинкової території між будинками АДРЕСА_5, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 створила їй перешкоди у доступі до будинку у звичній та багато років існуючій формі. У липні вона дізналася про те, що протягом 2008-2014 років ОСОБА_3 приватизував присадибну земельну ділянку не лише під своєю частиною домоволодіння, а й під її й        ОСОБА_1 домоволодіннями.Вказувала, що Шаргородська міська рада Вінницької області перед затвердженням технічної документації для приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки не перевірила, чи дотримано чинне законодавство і чи не обмежуються цією документацією права суміжних користувачів, та чи погоджували вони саме такі межі земельної ділянки. Погоджуючи ОСОБА_3 межі земельної ділянки, вона мала на увазі виключно земельну ділянку під частиною його домоволодіння.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати протиправним та скасувати пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 04 січня 2013 року № 233 у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,0143 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_3 та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на неї.
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня           2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 04 січня 2013 року № 233 у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,0143 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_3 та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на неї. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08 травня 2013 року № НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0142 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану по АДРЕСА_1 . Скасовано рішення Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області від 08 травня      2013 року № 2163024 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану по             АДРЕСА_1 . У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.11 та пункт 4 рішення 17 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 04 січня 2013 року № 233 у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,0143 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_3 та передачі йому у власність цієї земельної ділянки з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що, затверджуючи технічну документацію ОСОБА_3 , Шаргородська міська рада належним чином її не перевірила, що призвело до ухвалення радою незаконного рішення, яке порушує права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також суд зазначив, що конфігурація земельної ділянки ОСОБА_3 суттєво відрізняється від тієї, яка погоджувалась суміжними землекористувачами і її площа, яка погоджувалась Шаргородською міською радою в розмірі 0,0082 га, суттєво відрізняється від земельної ділянки, яка приватизована відповідачем - 0,0142 га. При затвердженні технічної документації ОСОБА_3 не враховані вимоги Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 36-92, які визначають, що для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань між бічною межею ділянки і стіною житлового будинку або господарської будівлі треба приймати не менше 1,0 м, що фактично не було дотримано.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_2 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову    ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що Шаргородська міська рада не наділена повноваженнями і до її компетенції не входить обов`язок перевіряти правильність та достовірність складання технічної документації. Технічна документація розроблена на замовлення ОСОБА_3 у             ДП «Вінницький науково-дослідний інститут землеустрою» і містила всі документи, визначені статтею 56 Закону України «Про землеустрій».
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що площа земельної ділянки, яка погоджувалась Шаргородською міською радою Вінницької області для приватизації ОСОБА_3 - 0,0082 га, суттєво відрізняється від земельної ділянки, яка фактично приватизована ОСОБА_3 - 0,0142 га, проте рішень щодо внесення змін до рішення 10 сесії 5 скликання                від 22 серпня  2008 року № 251 щодо площі земельної ділянки Шаргородська міська рада Вінницької області не ухвалювала. На порушення вимог статей 212-214,            315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд на вказані вимоги закону, а також на те, що технічна документація, яка виготовлялася ОСОБА_6 , суперечить рішенню Шаргородської міської ради Вінницької області, уваги не звернув, не надав оцінки доводам позивачів про те, що при затвердженні технічної документації ОСОБА_3 не були враховані вимоги Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 36-92, пунктом 3.25 яких передбачено, що для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань між бічною межею ділянки і стіною житлового будинку або господарської будівлі треба приймати не менше 1,0 м, оскільки земельна ділянка, приватизована        ОСОБА_3 , впритул прилягає до стіни житлового будинку ОСОБА_1 , чого не заперечував у судовому засіданні і сам ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2017 року клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення судово-технічної експертизи задоволено частково. Призначено у справі судово-технічну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання. Надано строк в один місяць для проведення експертизи з дня отримання ухвали суду. Витрати на проведення експертизи покладено в рівних частках на ОСОБА_1 та             ОСОБА_2 Зупинено провадження у справі на час проведення цієї експертизи.
 
Постановляючи ухвалу про призначення експертизи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що для повноти дослідження обставин справи та виходячи з позовних вимог сторін у справі є необхідність призначити судово-технічну експертизу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2017 року відновлено провадження у справі. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду про те, що площа земельної ділянки, яка погоджувалась Шаргородською міською радою Вінницької області для приватизації ОСОБА_3 , суттєво відрізняється від земельної ділянки, яка фактично ним приватизована. Проте, рішень про внесення змін до рішення 10 сесії 5 скликання від 22 серпня 2008 року      № 251 щодо площі земельної ділянки Шаргородська міська рада Вінницької області не ухвалювала.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників  
 
У березні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не заявляли будь-яких клопотань про призначення судової експертизи, що свідчить про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень.  
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначено, що встановлення порушення ДБН це не нова обставина, а перевіряються їхні доводи, які зводилися саме до порушення пункту 3.25 ДБН, ОСОБА_8 при приватизації земельної ділянки, на що посилався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі. 
 
У жовтні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів у цих частинах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що технічна документація розроблена на замовлення ОСОБА_3 у ДП «Вінницький науково-дослідний інститут землеустрою», вона має всі необхідні документи визначені статтею 56 Закону України «Про землеустрій». Шаргородська міська рада не наділена повноваженнями перевіряти вказану технічну документацію на відповідність вимогам закону, за технічною документацією отримані позитивні висновки державних органів (землевпорядного та органу архітектури та містобудування), тому жодних підстав для відмови у затверджені вказаної технічної документації у Шаргородської міської ради не було. Встановлення обставин щодо порушення прав чи інтересів позивачів і в чому це полягає викладено у правовій позиції Верховного суду України в постанові від 25 грудня 2013 року в справі                № 6-94цс13. Доводи позивача про те, що при затвердженні технічної документації ОСОБА_9 не враховані вимоги Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» 36-92 не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні процесуального закону. 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 подали заперечення на касаційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2017 року, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду. 
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 01 березня 1994 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 .
 
На підставі договору дарування частини житлового будинку від 19 березня 2002 року ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 квітня 2003 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_5 .
На підставі договору дарування частини жилого будинку від 19 листопада 2007 року ОСОБА_3 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Пунктом 1.32 рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 22 серпня 2008 року № 251 передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0082 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .
 
26 грудня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» із заявою про виконання землевпорядних робіт зі складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 площею 0,0082 га.
 
Відповідно до викопіювання з чергового кадастрового плану землекористування Шаргородської міської ради Вінницької області, виданого ОСОБА_3 , площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , яка підлягає передачі ОСОБА_3 , складає 0,0082 га.
 
На виконання рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 22 серпня 2008 року № 251 представником ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Данилюком Ю. І., представником міської ради Барчиною Й. П. та ОСОБА_3 21 лютого 2012 року у присутності суміжних землекористувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складений протокол про те, що в натурі (на місцевості) проведено встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 .
 
Згідно із цим протоколом межі земельної ділянки ОСОБА_3 проходять по вже існуючим межам, межові знаки без зазначення їхньої кількості передані ОСОБА_3 . Крім того, у протоколі зазначено, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж не заявлено, спірні питання відсутні, абрис зовнішніх меж земельної ділянки знаходиться на зворотній стороні протоколу.
 
Відповідно до абрису зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_12 , суміжні землекористувачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник міської ради погодили ОСОБА_3 межі земельної ділянки, форма якої є прямокутною.
 
Згідно із кадастровим планом земельної ділянки ОСОБА_12 , який міститься на звороті витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, форма земельної ділянки суттєво відрізняється від тієї, яка погоджувалась суміжними землекористувачами, а її площа відрізняється від площі, зазначеної у пункті 1.32 рішення 10 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області                від 22 серпня 2008 року № 251.
 
04 січня 2013 року Шаргородська міська рада Вінницької області на 17 сесії                   6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалила рішення № 233, пунктами 1.11 та 4 якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , площею 0,0143 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 та передано йому у власність цю земельну ділянку з видачею державного акта на право власності на неї.
 
18 травня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області Залокоцька В. Д. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер НОМЕР_2, згідно з яким ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0142 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області від 08 травня 2013 року № 2163024 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на зазначену вище земельну ділянку.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Частиною першою статті 193 ЗК України встановлено, що державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.
Державний земельний кадастр включає: а) кадастрове зонування; б) кадастрові зйомки; в) бонітування ґрунтів; г) економічну оцінку земель; г) грошову оцінку земельних ділянок; д) державну реєстрацію земельних ділянок; е) облік кількості та якості земель (стаття196 ЗК України).
 
Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;                      в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі;          ґ) виготовлення кадастрового плану.
 
Згідно з пунктом «е» статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства, зміст якого визначений статтею 103 ЗК України.
 
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
 
Отже, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації на конкретну земельну ділянку, метою погодження меж земельної ділянки є уникнення подальших спорів між суміжними власниками та землекористувачами щодо меж земельних ділянок та технічних помилок і без такого погодження, технічна документації не може бути затверджена органом місцевого самоврядування.
 
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що площа земельної ділянки, яка погоджувалась Шаргородською міською радою Вінницької області для приватизації ОСОБА_3 - 0,0082 га суттєво відрізняється від земельної ділянки, яка фактично приватизована ОСОБА_3 -0,0142 га, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки рішень про внесення змін до рішення 10 сесії 5 скликання від 22 серпня   2008 року № 251 щодо площі цієї земельної ділянки Шаргородська міська рада Вінницької області не ухвалювала. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про порушення прав ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , та відсутності підстав для скасування судових рішень, оскільки технічна документація, яка виготовлялася ОСОБА_3 , суперечить рішенню Шаргородської міської ради Вінницької області, при її затвердженні не враховані вимоги Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 36-92, пунктом 3.25, яких передбачено, що для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань між бічною межею ділянки і стіною житлового будинку або господарської будівлі треба приймати не менше 1,0 м. Приватизована ОСОБА_3 земельна ділянка впритул прилягає до стіни житлового будинку ОСОБА_1 , що не заперечується самим ОСОБА_3 . 
 
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів заявника про відсутність порушених прав  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки на підставі належних та допустимих доказів, що міститься у матеріалах справи, судами попередніх інстанцій встановлено, що у власність ОСОБА_3 фактично передано не тільки земельну ділянку під його будинком, а й земельну ділянку, яка впритул наближається до фундаменту будинку ОСОБА_1 та перебувала у спільному для усіх власників будинків АДРЕСА_5, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , користуванні. Отримання ОСОБА_3 землі більшою, ніж це погоджувалось площею та конфігурацією, порушує права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як суміжних землекористувачів, оскільки позбавляє їх можливості обслуговувати належним чином належні їм домоволодіння.

Щодо ухвали суду про призначення експертизи 
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 
 
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 202 ЦПК України 2004 року суд може за заявою особи, яка бере участь у справі, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі, зокрема у випадку призначення судом експертизи.
 
Призначення судом експертизи як правило, є підставою для зупинення провадження у справі за ініціативою суду, оскільки певна складність її проведення негативно позначиться на процесуальних строках розгляду справи. Крім того, залежно від розглядуваної справи та для з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд, не володіючи спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, призначає експертизу. 
 
Отже, твердження заявника про безпідставність призначення експертизи є необґрунтованими, оскільки суд під час вирішення спору повинен повно та всебічно з`ясувати обставини справи для правильного його вирішення. 
 
Принагідно зазначити те, що призначення судом експертизи не входить до переліку причин, за яких строки розгляду справи не можуть вважатися розумними.
 
Вирішуючи питання про призначення судово-технічної експертизи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо зупинення провадження у справі на час проведення експертизи, оскільки вирішення питання про зупинення провадження у справі при призначенні судової експертизи віднесено до дискреційних повноважень суду. Тому підстави для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду відсутні.
 
Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не заявляли будь-яких клопотань про призначення судової експертизи, що свідчить вихід судом апеляційної інстанції за межі своїх повноважень, є абсурдними, оскільки позивачі подавали до суду апеляційної інстанції клопотання про призначення експертизи, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а. с. 210-211).
 
Крім того, касаційна скарга не містить доводів відповідача щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині зупинення провадження у справі.
 
З урахуванням статей 293, 324 ЦПК України 2004 року ухвала про призначення судової експертизи не є предметом касаційного оскарження окремо від рішення суду. Враховуючи зазначене, доводи касаційної скарги не мають правового значення.
 
Інші доводи касаційних скарг, які стосуються переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують.
 
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення       від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії»,    від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        О. В. Ступак
 
                                                                                                                           І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                                            Г. І. Усик