Постанова
Іменем  України                                                                                                                          
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/43688/16-ц
провадження № 61-16053св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., 
Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі судді Антоненко Н. О. від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі судді Волошина В. М. від 03 квітня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог. 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про захист прав споживача фінансових послуг та просив суд стягнути з відповідача суму майнової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, зокрема три відсотки річних з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 2 432 грн 55 коп., упущену вигоду в розмірі 6 510 грн 68 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн
 
Позов мотивовано тим, що 22 травня 2015 року між приватним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПрАТ «Банк Михайлівський») та ОСОБА_1 було укладено договір вкладу № 980-020-000084778 з виплатою процентів кожні 14 днів «Супердохідний тиждень+» на суму 200 001 грн строком на 182 дні до 20 листопада 2015 року. Зі спливом строку договору 20 листопада 2015 року вклад було автоматично пролонговано відповідно пп. 12 п. 2.1 договору на новий строк 182 дні до 20 травня 2016 року включно. Із закінченням вказаного строку вклад разом із залишком нарахованих за ним відсотків у розмірі 200 066 грн 99 коп. було повернуто ПрАТ «Банк Михайлівський» на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 .
 
23 травня 2016 року, за заявою ОСОБА_1 всю суму вкладу з нарахованими за ним відсотками було перераховано з поточного рахунку останнього 
№ НОМЕР_1 на інший поточний рахунок № НОМЕР_2 відповідно до платіжного доручення № 5356553. У цей же день частину вказаних коштів у розмірі 20 066 грн 99 коп. було перераховано позивачем через касу банку на інший поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_3 , що також належав йому. За наслідками зазначених операцій станом на кінець операційного дня 
23 травня 2016 року на поточному рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_2 залишок коштів складав 180 000 грн, а на поточному (картковому) рахунку 
№ НОМЕР_3 позивача - залишок коштів складав 20 066 грн 99 коп.
 
23 травня 2016 року о 18 годині 07 хвилин Правлінням Національного банку України (далі - НБУ) було прийнято Постанову «Про віднесення ПрАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних та на підставі вказаної Постанови виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23 травня 
2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПрАТ «Банк Михайлівський», згідно з яким у банку з 23 травня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію. Рішенням Правління НБУ від 12 липня 2016 року
№ 124-рш було відкликано банківську ліцензію ПрАТ «Банк Михайлівський», а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 12 липня 2016 року 
№ 1213 з 13 липня 2016 року було розпочато процедуру ліквідації ПрАТ «Банк Михайлівський». З 15 липня 2016 року Фонд розпочав виплати відшкодування всім вкладникам ПрАТ «Банк Михайлівський».
 
ОСОБА_1 неодноразово звертався до банку-агента та до Фонду щодо отримання передбаченого законом гарантованого відшкодування за вкладом, однак протягом червня - серпня 2016 року банк-агент та Фонд відмовили у виплаті відшкодування з мотивів відсутності відомостей про позивача як про вкладника та про вклад у Переліку вкладників та у Реєстрі вкладників Фонду. 
 
14 вересня 2016 року ОСОБА_1 отримав через банк-агента публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») кошти у розмірі 180 000 грн, які обліковувались на рахунку позивача № НОМЕР_2 в ПрАТ «Банк Михайлівський», однак кошти в розмірі 20 000 грн, які обліковувались на рахунку позивача № НОМЕР_3 у ПрАТ «Банк Михайлівський» повернуті не були. Тобто Фонд частково та зі значним простроченням виконав зобов`язання перед ОСОБА_1 . Залишок коштів у розмірі 20 000 грн було отримано позивачем 07 листопада 2016 року через банк-агент ПАТ «Альфа-Банк».
 
Ураховуючи викладене та посилаючись на неправомірність дій Фонду, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, а позовну заяву залишено без руху й надано позивачеві строк для усунення недоліків, а саме - для сплати судового збору.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фонду про захист прав споживача фінансових послуг та відшкодування шкоди визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки останнім не виконано вимоги ухвали суду від 12 грудня 2016 року, не сплачено судовий збір.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір між сторонами виник на підставі договірних відносин, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), а не Законом України «Про захист прав споживачів», відтак, позивач не звільнений від сплати судового збору як споживач і має сплачувати його на загальних підставах.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, для сплати судового збору. 
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишено без руху та продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакції 12 травня 1991 року) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, а  відповідно до внесених змін до Закону України «Про судовий збір» № 484 - VIII від 22 травня 2015 року споживачів, які звернулися за захистом своїх прав, виключено з категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору, враховуючи при цьому, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, а спеціальним законом, що визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, є Закон України «Про судовий збір», та вважав, що саме цей Закон підлягає застосуванню. 
Крім того апеляційний суд також вказував, що Закон України «Про судовий збір», із внесеними змінами, прийнято пізніше, ніж Закон України «Про захист прав споживачів», що у разі суперечностей норм цих законів також виключає норми права прийняті раніше. 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишено без руху з підстав визнання неповажними підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. Запропоновано останньому звернутися до апеляційного суду з обґрунтованою заявою та відповідними доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження з підтвердженням належними і допустимими засобами доказування. 
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року у відкритті апеляційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживача фінансових послуг, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року, відмовлено.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали не підлягає задоволенню, оскільки вказані заявником підстави на подачу повторної апеляційної скарги з підстав визнання неподаною та повернення первинної апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не можуть бути визнані судом поважними для поновлення строку. При цьому апеляційний суд вказував, що реалізація позивачем права на касаційне оскарження ухвали апеляційної інстанції про визнання первинної апеляційної скарги неподаною та її повернення погашає можливість повторної подачі апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, яка була об`єктом оскарження у даній справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, останній просить скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року й направити справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, останній просить скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року й направити справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва 
від 09 лютого 2017 року мотивована тим, що апеляційний суд не застосував імперативну норму частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та яка є спеціальною по відношенню до загальних норм Закону України «Про судовий збір». Крім того заявник вказує, що Законом України № 484 - VIII від 22 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» не було внесено змін до Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва 
від 03 квітня 2017 року мотивована тим, що постановлення апеляційним судом ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою призвело до порушення його конституційного права на оскарження судового рішення. Вказував також, що апеляційним судом не було належним чином вивчено його доводи щодо поважності причин пропуску строку, про те, що пропущення відбулося поза його волею, внаслідок постановлення апеляційним судом незаконної ухвали.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 рокута витребувано справу № 761/43688/16-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду 
м. Києва від 03 квітня 2017 року.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживачів фінансових послуг призначено до судового розгляду.
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
03 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до положень частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та на  ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Згідно зі статтею 129 Конституції Україниоднією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Визнаючи апеляційну скаргу на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 рокунеподаною та повертаючи її, апеляційний суд послався на те, що Закон Україні «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до пунктів шість, сім, десять частини один статті 1, статті 3, статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавством розповсюджено дію законодавства про захист прав споживачів на фінансові послуги, у тому числі і послуги банка. 
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, N 7, стр. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір»законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України, у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, стаття 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 21 березня 2018 року у справі № 761/2488/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_1 , який звернувся до суду за захистом прав споживача фінансових послуг, обов`язок зі сплати судового збору й передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною та повернув її.
Висновку про те, що задоволенню підлягає й касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року, колегія суддів дійшла виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 129 Конституції Україниоднією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
За змістом статті 13 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, особи, які беруть участь у справі, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та у порядку, встановлених ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо вказані особою, яка подає апеляційну скаргу, підстави будуть визнані неповажними.
Згідно з пункту 1 частини першої статті 208 ЦПК України ухвала є формою судового рішення.
Частиною першою статті 213 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. 
За змістом пункту 3 частини першої статті 210 ЦПК України в мотивувальній частині ухвали повинні бути зазначені мотиви, з яких суд дійшов висновку, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу. 
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд належним чином таку ухвалу не вмотивував, зокрема в частині визнання неповажними причин пропущення заявником строку на апеляційне оскарження, що призвело до порушення права ОСОБА_1 на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 
2016 року.
Частиною четвертою статті 406 ЦПК Українипередбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК Українисправа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржувані ухвали апеляційного суду 
м. Києва від 09 лютого 2017 року та від 03 квітня 2017 року - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року задовольнити.
 
Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року й ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | С. Ю. Бурлаков
| А. Ю. Зайцев
| В. М. Коротун
| В. П. Курило