Постанова 
Іменем України 
 
19 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 554/4503/16-ц
провадження № 61-33242св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Полтавський національний технічний університет імені Юрія Кондратюка,
представник відповідача - Остапенко Ірина Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави в складі судді Кулешової Л. В. від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області в складі колегії суддів:                       Панченка О. О., Пікуля В. П., Пряднікової О. В. від 19 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з 01 вересня 2009 року працював доцентом кафедри обладнання нафтових і газових промислів в Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка. Наказом № 212-04 від 12 травня 2016 року його було звільнено із займаної посади згідно з пунктом             4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Своє звільнення вважає незаконним з тих підстав, що відсутність його на робочому місці 27 квітня 2016 року в університеті була зумовлена виробничою необхідністю, а причини такої відсутності - поважними. Також указував, що внаслідок незаконного звільнення йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях, він втратив душевний спокій, не має засобів забезпечення належного рівня життя. Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням збільшення позовних вимог, просив визнати його звільнення незаконним та скасувати відповідний наказ про звільнення; поновити його на роботі доцентом кафедри обладнання нафтових і газових промислів в Полтавському  національному університеті імені Юрія Кондратюка; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 травня 2016 року до дня поновлення на роботі, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 25 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивач 27 квітня              2016 року був відсутній на роботі без поважних причин, до уповноваженої особи відповідача з повідомленням про свою відсутність на робочому місці, у зв`язку з перебуванням на семінарі в м. Києві не звертався, відрядження не оформляв, тому підстави для задоволення позову відсутні, а звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив про те, що відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 27 квітня 2016 року протягом робочого дня не підтверджена поважними причинами, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання роботодавцем чинного законодавства при звільненні позивача, а тому, не вбачаючи порушень трудових прав даного працівника, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі і, нерозривно пов`язаних з ними, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано норму матеріального права, визначену у частині першій та другій статті 56 Закону України «Про вищу освіту», яка підлягає застосуванню і якою прямо  визначено, що робочий час науково-педагогічних працівників становить 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу), робочий час науково-педагогічних працівників включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків, та дійшли помилкового висновку про те, що позивач повинен проводити аудиторські навчальні заняття та іншу роботу, передбачену контрактом в середньому 7 годин на день, таким чином визначивши у 42 години тривалість шестиденного робочого дня, що не передбачено жодною нормою будь-кого закону або іншого нормативно-правового акту та порушивши вимоги визначені статтею 50 КЗпП України, згідно з якою нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Також судами неправильно застосовано норму матеріального права, визначену статтею 149 КЗпП України щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень, згідно з якою при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, застосування якої роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 554/4530/16-ц з Октябрського районного суду м. Полтави.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Зазначену справу передано до Верховного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 01 вересня 2009 року на підставі наказу № 313-04 від 27 серпня 2009 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду доцента кафедри обладнання нафтових і газових промислів Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка.
 
29 серпня 2014 року між Полтавським національним технічним університетом імені Юрія Кондратюка в особі ректора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт № 504 з науково-педагогічним працівником на термін з 01 червня                   2014 року по 31 серпня 2017 року.
 
12 травня 2016 року на підставі наказу № 212-04 від 12 травня 2016 року               ОСОБА_1 було звільнено за прогул без поважних причин, на підставі пункту              4 статті 40 КЗпП України.
 
Згідно наказу, підставою для звільнення послугували:
-          доповідна записка завідувача кафедри обладнання нафтових і газових промислів ОСОБА_3 від 27 квітня 2016 року, згідно з якою 27 квітня 2016 року доцент кафедри ОСОБА_1 на кафедрі не з`являвся протягом усього робочого дня;
-          акт від 27 квітня 2016 року, згідно з яким ОСОБА_1 був відсутній на заняттях 27 квітня 2016 року о 10 годині з дисципліни «Методологія науково-дослідних робіт» в аудиторії 201В та о 13 год 20 хв з дисципліни «Методологія науково-дослідних робіт» в аудиторії 312В.
-          доповідна записка від проректора з науково-педагогічної та соціальної роботи ОСОБА_4 , директора центру з адміністративних питань та по роботі з іноземними громадянами ОСОБА_5 , інспектора центру з адміністративних питань та по роботі з іноземними громадянами               ОСОБА_6 від 29 квітня 2016 року, згідно з якою останні повідомили, що вони були присутні на Всеукраїнському науково-практичному семінарі «Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016/17 навчальному році2 у м. Києві та особисто бачили ОСОБА_1 на місці проведення семінару;
-          службова записка начальника навчального відділу ОСОБА_8 від                       05 травня 2016 року про відсутність ОСОБА_1 на заняттях 27 квітня  2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 не попереджував навчальний заклад та диспетчерську про свою відсутність на заняттях.
-          Пояснювальні записки старости групи 502-ММН ОСОБА_7 та заступника старости групи 501-ММН ОСОБА_9, згідно з якими заняття в групах 27 квітня 2016 року не відбулися у зв`язку з тим, що викладач             ОСОБА_1 для їх проведення не з`явився. 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що 27 квітня 2016 року позивач повинен був перебувати на робочому місці та проводити заняття з студентами, проте у цей день ним було допущено прогул без поважних причин, унаслідок чого його звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що робоче місце доцента кафедри визначається тільки під час проведення аудиторських занять, консультацій та іспитів і заліків, а інший час він повинен виконувати свої професійні обов`язки  без зазначення конкретного місця перебування, слід зазначити таке.
Так, ОСОБА_1 є науково-педагогічним працівником кафедри, та згідно пункту 1.1 контракту у своїй роботі керується, зокрема, Положенням про кафедру ПолтНТУ, правилами внутрішнього трудового розпорядку, нормами часу планування обсягів навчальної, методичної, наукової, організаційної та навчально-виховної роботи та іншими підзаконними нормативно-правовими документами Університету.
Відповідно до наказу № 136 від 10 липня 2003 року «Про внутрішній трудовий розпорядок» в Полтавському  національному технічному університеті                            ім. Ю. Кондратюка встановлено наступний трудовий розпорядок для науково-педагогічного персоналу: графік робочого часу завідуючих кафедри та викладачів визначається розкладом аудиторських навчальних занять і консультацій, розкладом і графіком контрольних заходів та іншими видами робіт, передбачених індивідуальним робочим планом. Час  виконання робіт, не передбачених розкладом або графіком контрольних заходів визначається у порядку, встановленому Правилами внутрішнього розпорядку.
У свою чергу, відповідно до розділу 6 Правил внутрішнього розпорядку, тривалість робочого часу працівників в університеті становить 40 голин на тиждень, а для науково-педагогічних працівників 36 годин на тиждень.
Отже, ОСОБА_1 повинен проводити аудиторні навчальні заняття та іншу роботу, передбачену контрактом в середньому 7 годин на тиждень.
ОСОБА_1 визнав факт відсутності його 27 квітня 2016 року на роботі з тих підстав, що він перебував у м. Києві на Всеукраїнському науково-практичному семінарі за запрошенням, яке йому надійшло на електронну пошту. При цьому, позивач до уповноваженої особи відповідача не звертався та не повідомив про свою відсутність на робочому місці у зв`язку з перебуванням на вищевказаному семінарі, відрядження не оформив, як то передбачено Положенням про службові відрядження працівників, аспірантів та студентів Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка.
Оскільки вказана процедура не була дотримана ОСОБА_1 , його перебування на Всеукраїнському науково-практичному семінарі Міністерства освіти і науки «Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016/2017 навчальному році, не можна вважати виконанням службового обов`язку. 
Разом із тим, згідно з індивідуальним робочим планом ОСОБА_1 за 2015-2016 роки, відсутні записи щодо плану роботи ОСОБА_1 на 27 квітня 2016 року чи заплановані участі в семінарі.
За вказаних обставин, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_1 на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці належних та допустимих доказів не надано, що є його процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).  
Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що оскільки ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації працівників університету, то згода профспілкового комітету у відповідності із частиною першою статті 43 КЗпП України, на звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, не вимагається.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті  400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             М. Є. Червинська
 
                                                                                     С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                     В. М. Коротун