Постанова                                   
Іменем України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 299/2431/15-ц
провадження № 61-20434 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Великоком`ятська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області,
треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівна 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., 
Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , Великоком`ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К. В. про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на житловий будинок.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , яка за життя склала заповіт від 15 серпня 2013 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, зареєстрований у реєстрі за № 275, яким усе належне їй на дату смерті майно заповіла онукові - сину позивача ОСОБА_3 .
 
Після звернення ОСОБА_3 до нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом, стало відомо про те, що 30 жовтня 2013 року спадкодавець склала інший заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області та зареєстрований у реєстрі за № 346, яким усе належне їй на дату смерті майно заповідала ОСОБА_2 
 
Зазначала про те, що протягом останніх років життя ОСОБА_4 , саме вона (позивач) здійснювала догляд за матір`ю та утримувала її, а після смерті матері разом з сином за свої кошти здійснили її поховання. 
 
Посилаючись, на те, що заповіт ОСОБА_4 від 30 жовтня 2013 року посвідчено не уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, оскільки рішення першої сесії шостого скликання Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської про покладення на секретаря сільської ради Попович С. В . обов`язків по вчиненню нотаріальних дій в порушенням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 було прийняте сільською радою, а не її виконавчим комітетом,  ОСОБА_1 просила визнати недійсним оспорюваний заповіт, визнати нечинною заведену Виноградівською державною нотаріальною конторою спадкову справу № 127/2015 та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , складений 30 жовтня 2013 року на користь ОСОБА_6 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 346.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на першій сесії шостого скликання Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 09 листопада 2010 року прийнято рішення про обрання ОСОБА_7 секретарем зазначеної сільської ради, рішення про одночасне здійснення нею також і повноважень секретаря виконавчого комітету відповідної ради прийняте не було. Відповідно до положень частин першої, четвертої статті 50, частин третьої, четвертої, п`ятої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посада секретаря сільської, селищної, міської ради не є тотожною посаді секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Посвідчення оспорюваного заповіту здійснено з порушенням статті 38 «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 37 Закону України «Про нотаріат», оскільки відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, прийняття рішення про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради ОСОБА_7, належить до повноважень виконавчого комітету відповідної ради, а не сільської ради, що згідно частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить про його нікчемність.
 
Зважаючи на те, що спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому законом порядку, може одержати свідоцтво про право на спадщину звернувшись до нотаріуса, суд першої інстанції вважав передчасними вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з надвірними спорудами і будівлями по  АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2016 року у частині задоволеної позовної вимоги про визнання недійсним заповіту скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним заповіту.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем обставин з якими закон пов`язує недійсність заповіту, зокрема, що заповіт, вчинений спадкодавцем на користь ОСОБА_2 , складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зазначений висновок апеляційний суд мотивував тим, що рішення першої сесії Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 09 листопада 2010 року про покладення на секретаря сільської ради ОСОБА_7 повноважень секретаря виконавчого комітету та обов`язків по вчиненню нотаріальних дій є чинним, і незаконним у судовому порядку не визнано. Невідповідність формулювань, зафіксованих у протоколі сесії, тексту рішень ради не свідчить про незаконність зазначених рішень.
 
Оскільки на дату посвідчення оспорюваного заповіту був чинним саме Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 
11 листопада 2011 року № 3306/5, пунктом 1.2 якого передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій, відтак покладення на секретаря виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7 обов`язків по вчиненню нотаріальних дій за рішенням ради не суперечило вимогам законодавства чинного на дату посвідчення такого заповіту. 
 
Зважаючи на те, що апеляційну скаргу Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області у встановленому процесуальним законом порядку не відкликано, надходження до апеляційного суду заяви від сільського голови Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7, про те, що зазначений орган місцевого самоврядування не заперечує проти заявлених вимог, не дає підстав для висновку про визнання позову відповідачем.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 
06 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, щовисновки апеляційного суду про те, що рішенням першої сесії шостого скликання Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 09 листопада 2010 року на секретаря сільської ради ОСОБА_7 одночасно покладалися повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради та обов`язки по вчиненню нотаріальних дій, не узгоджуються з протоколом засідання ради, згідно якого за наслідками розгляду відповідного питання було прийнято рішення про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій без зазначення прізвища імені та по батькові особи, на яку покладаються відповідні обов`язки, що не може свідчити про прийняття органом місцевого самоврядування такого рішення. До того ж, покладення на секретаря сільської ради ОСОБА_7 обов`язків по вчиненню нотаріальних дій за рішенням Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 09 листопада 2010 року відбулося з порушенням пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року 
№ 22/5, у редакції від 08 січня 2007 року, відповідно до якої прийняття рішення про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій віднесено до виключної компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад.
 
Після набрання чинності Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, Великоком`ятівська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області не приймала рішення про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на посадових осіб Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. 
 
Апеляційний суд безпідставно не визнав заяву, підписану сільським головою Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7, за змістом якої Великоком`ятівська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області не заперечувала проти позову, як заяву про визнання позову, оскільки частина друга статті 31 ЦПК України 2004 року не ставить право відповідача на визнання позову у залежність від обов`язку відкликати раніше подану ним апеляційну скаргу.
 
З урахуванням наведеного вважала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що секретар Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7 не мала уповноважень посвідчувати оспорюваний заповіт. 
 
У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1  без задоволення. Зазначила, що апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки ОСОБА_7 виконувала обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області у період з 
2006 року по 2015 року, інших осіб уповноважених органом місцевого самоврядування на вчинення таких дій визначено не було. У 2013 році позивач визнавала, що секретар виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7 уповноважена на вчинення нотаріальних дій, оскільки саме нею було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , складений 15 серпня 2013 року на користь її сина ОСОБА_3 .
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
04 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання нечинною спадкової справи та визнання права власності на житловий будинок у апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому у цій частині у касаційному порядку не переглядається.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  ОСОБА_4 , яка за життя склала два заповіти:
-         від 15 серпня 2013 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за 
№ 275, відповідно до якого спадкодавець заповіла усе належне їй на дату смерті майно онукові ОСОБА_3 (син позивача);
-         від 30 жовтня 2013 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за 
№ 346, відповідно до якого спадкодавець заповіла усе належне їй на дату смерті майно онуці ОСОБА_2 .
 
При посвідченні оспорюваного заповіту секретар виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області ОСОБА_7 діяла на підставі рішень першої сесії шостого скликання Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 09 листопада 2010 року, яким секретарем сільської ради обрано депутата ОСОБА_7 та доручено секретарю сільської ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету, з покладення на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_7 обов`язків по вчиненню нотаріальних дій.
 
За заявою ОСОБА_2 від 19 травня 2015 року про прийняття спадщини за заповітом, Виноградівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 127/2015.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).
 
На дату складення оспорюваного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені главою 85 шостої книги ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5.
 
Відповідно до частини першої, третьої та четвертої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
За змістом статті 37 Закону України «Про нотаріат», пункту 1.2. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 
11 листопада 2011 року № 3306/5, право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування. Статтею 1251 ЦК України також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним.
 
Установивши, що на час посвідчення оспорюваного заповіту, секретар виконавчого комітету Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області мала повноваження на вчинення нотаріальних дій, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, з підстав, визначених частиною першою статті 1257 ЦК України. 
 
У матеріалах справи відсутня заява Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання позову у порядку визначеному статтею 174 ЦПК України 2004 року, а тому посилання заявника на те, що апеляційний суд безпідставно не визнав такою заяву сільського голови про те, що зазначений орган місцевого самоврядування не заперечує проти заявлених вимог за наявності невідкликаної поданої ним апеляційної скарги, є безпідставними.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, унаслідок чого ухвалив законне і обгрунтоване судове рішення. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги правильності висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                           І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко