Постанова
Іменем України 
18 липня 2019 року
м. Київ
справа № 192/2217/17
провадження № 51-9342км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
засудженого                                  ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого 
ОСОБА_7 та прокурора на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 72017040000000024, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Новокузнецька Кемеровської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого у 
АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу – 12 листопада 2015 року вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 
04 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 2 місяці. 
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 
04 червня 2018 року.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він в період відбування покарання у Державній установі «Солонянська виправна колонія 
(№ 21)» систематично порушував встановлений режим відбування покарання, не підкорювався законним вимогам представників адміністрації установи, на виховні заходи не реагував і знову вчинив новий умисний злочин за наступних обставин.
Так, 18 жовтня 2017 року ОСОБА_7 відкрито в присутності декількох представників зазначеної установи відбування покарання, маючи умисел на злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, достовірно усвідомлюючи, що 19 серпня 2017 року до нього було застосовано стягнення у виді поміщення до приміщення камерного типу строком на 1 місяць, відмовився приступити до прибирання вказаної йому території, хоча стан здоров`я дозволяв йому це зробити, тобто вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)».
Після цього, 18 жовтня 2017 року начальником відділення «Карантину діагностики і розподілу» Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)» старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_8 було роз`яснено засудженому ОСОБА_7 положення кримінально-виконавчого законодавства, попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 391 КК України та повторно запропонував засудженому приступити до прибирання, але ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії, належних висновків для себе не зробив та відкрито, умисно в присутності інших представників адміністрації Державна установа «Солонянська виправна колонія (№21)» без поважних причин, вдруге відмовився виконувати законні вимоги адміністрації Державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)», яка є місцем відбування покарання останнього у виді позбавлення волі.
Умисні дії ОСОБА_7 кваліфікуються за ст.391 КК України, як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання, була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення у зв`язку з неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальністьта зарахувати йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 15 лютого 2018 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон №838-VIII). 
Зазначає, що суд першої інстанції не застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII та не зарахував йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 15 лютого 2018 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Апеляційний суд не дав належної оцінки таким порушенням та не зарахував йому у строк покарання зазначений строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, чим порушив його права. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючидоведеності винуватості та правильностікваліфікації дій засудженого, порушує питання про зміну рішеньсудів першої та апеляційноїінстанцій у зв’язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону прокурор мотивує тим, що ухвала апеляційного суду містить такі порушення закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що тягне за собою скасування ухвали суду.
Вважає, що місцевому та апеляційному суду необхідно було зарахуватизасудженому    ОСОБА_7 у строк покараннястрок його попереднього ув’язнення за період з 15 лютого 2018 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув'язнення за один день позбавлення волі, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув'язнення» від 18 травня 
2017 року №2046-VIII (далі - Закон №2046-VIII).

Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційні скарги засудженого та прокурора не подавалися.
У судовому засіданні засуджений, його захисник підтримали подану касаційну скаргу засудженого та заперечували проти задоволення скарги прокурора. Прокурор виступив проти задоволення скарг засудженого та прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги засудженого та прокурора не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винність  ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційних скаргах 
не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи касаційних скарг засудженого та прокурора про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність при зарахуванні ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Так, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання встановлено у ч.5 ст.72 КК України.
Відповідно до правового висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі №663/537/17, положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування 
попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
У разі вчинення злочину особою до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII.
Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою злочину, як це зазначено у ч. ч. 2 і 3 ст. 4 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7   вчинив злочини 18 жовтня 2017 року, тобто після 20 червня 2017 року, тому під час зарахування засудженому попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає саме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII.
Таким чином, застосування до засудженого ОСОБА_7 з 15 лютого 2018 року до набрання вироком законної сили, положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII ), а саме зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, є недопустимим. 
За таких обставин, судами першої та апеляційної інстанції при вирішення питання про зарахування у строк покарання ОСОБА_7 строку його попереднього ув`язнення було правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то колегією суддів не встановлено таких порушень, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого рішення, з огляду на вимоги статті  412 КПК України.  
Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 належним чином проаналізував усі доводи його апеляційної скарги, на кожний з доводів дав повну та вичерпну відповідь.
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг засудженого та прокурора відсутні.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та прокурора – без задоволення.
Постанова є  остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                       ОСОБА_3