Постанова
Іменем України
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 478/1810/16-ц
 
провадження № 61-24390св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В. 
(суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне підприємство «Дар Ланів», ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Сябренко І. П., та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області 
від 11 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: 
Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Приватного підприємства «Дар Ланів» (далі - ПП «Дар Ланів») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі заочного рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 
2015 року ОСОБА_3 належить на праві власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 земельна ділянка площею 9,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території 
Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.
07 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстровано 20 квітня 2016 року. Використовувати земельну ділянку за призначенням позивач не може, оскільки їй чинить перешкоди ПП «Дар Ланів» та ОСОБА_2 .
За таких обставин, з урахуванням заяви про залучення співвідповідача, просила зобов`язати ПП «Дар Ланів» та ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з його необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено що спірною земельною ділянкою користується ПП «Дар Ланів». Крім того за договором оренди землі 
від 14 лютого 2005 року власник земельної ділянки ОСОБА_4 передав земельну ділянку в оренду на 45 років суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_5 , а отже спірна земельна ділянка строком до 2050 року перебуває в оренді у спадкоємця ОСОБА_5 - малолітньої ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідачів усувати перешкоди у користуванні земельною ділянкою.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року залишено без змін, з посиланням на відповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив також із того, що відсутність реєстрації договору оренди від 14 лютого 
2005 року у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі сільської ради не може бути підставою для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки не свідчить про те, що такої державної реєстрації договору не відбулося. Даних про визнання недійсним договору оренди від 14 лютого 2005 року матеріали справи не містять.
Короткий зміст вимог касаційної скарг 
У касаційній скарзі, поданій 07 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Казанківського районного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду від 11 січня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 478/1810/16-ц із Казанківського районного суду Миколаївської області і ухвалою цього ж суду від 11 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
06 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 478/1810/16-ц передано судді-доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що договір земельної ділянки укладений між ОСОБА_4 та ФОП  ОСОБА_5 не можна вважати дійсним, оскільки матеріали справи містять докази його підробки ОСОБА_2 після смерті її чоловіка 
ОСОБА_5 та орендодавця ОСОБА_4 .
Також ОСОБА_1 вказувала, що не чинність договору оренди земельної ділянки укладеного між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (далі - ФОП  ОСОБА_5 ) підтверджується відсутністю інформації про його державу реєстрацію в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі. Факт реєстрації договору не засвідчений гербовою печаткою реєстратора та відсутня інформація про посадову особу, яка здійснила державну реєстрацію договору.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилалася на те, що подана заявником касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначила, що досліджений судами попередніх інстанцій оригінал договору оренди земельної ділянки підтверджує факт укладення між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 цього договору та реєстрацію його у Миколаївській регіональній філії Центру Державного земельного кадастру 
(далі - Миколаївська філія Центру ДЗК) за № 040501600010. Вказувала, що судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 14 лютого 2005 року між ОСОБА_4 та ФОП  ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки площею 
9,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області строком на 45 років, який згідно із записом на ньому 11 серпня 2005 року зареєстрований у Миколаївській філії Центру ДЗК за № 040501600010. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого спадщину прийняла його малолітня дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , законним представником якої є ОСОБА_2 .
Згідно пункту 40 договору оренди землі від 14 лютого 2005 року право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендаря переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Його спадкоємцем згідно із заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області 
від 07 жовтня 2015 року є ОСОБА_3 .
Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень суди встановили, що 05 квітня 2016 року право власності на земельну ділянку площею 9,2252 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області зареєстровано за ОСОБА_3 
07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 .
Державну реєстрацію права ОСОБА_1 на оренду вказаної земельної ділянки за договором від 07 квітня 2016 року здійснено 14 квітня 2016 року державним реєстратором Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша стаття 55).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 124 Земельного кодексу України 
(далі - ЗК України) в редакції чинній на час укладення договору оренди 
від 14 лютого 2005 року, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України у тій же редакції Кодексу, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (частина друга статті 126 ЗК України у вказаній редакції Кодексу).
Згідно з пунктом г статті 15 ЗК України у вказаній редакції, до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин належить, зокрема, ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок.
Стаття 202 ЗК України у вказаній редакції Кодексу передбачала, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції на час укладення договору оренди землі від 14 лютого 2005 року між 
ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 ).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору оренди землі від 14 лютого 2005 року між 
ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5), - договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
У положенні про Державний комітет України по земельних ресурсах, який затверджено Указом Президента України від 14 серпня 2000 року, передбачено, що Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок, веде Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно, організовує в установленому законодавством порядку в єдиній системі державних органів земельних ресурсів надання громадянам і юридичним особам додаткових платних послуг у сфері землеустрою та використання даних державного земельного кадастру за переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) на Державний комітет України по земельних ресурсах було покладено функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру.
Наказом Держкомзему від 23 травня 2003 року № 135, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 травня 2003 року за № 408/7729, «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» встановлено, що реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі здійснює державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (далі - Центр ДЗК) та доручено Центру ДЗК створення та ведення автоматизованої системи державного земельного кадастру та Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно.
Постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1088 була створена єдина система державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру відповідно до вищевказаної постанови було визначено, що держателем Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Держкомзем, який забезпечує створення і функціонування цього Реєстру.
Встановлено, що адміністратором Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах, який здійснює його ведення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 було передбачено, що після створення Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них проводиться виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно.
Наказом Держкомзему від 02 липня 2003 року № 174, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за № 641/7926, було затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, який встановлює, що державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі з зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.
З урахуванням наведених положень законодавства України, якими були регламентовані питання реєстрації договорів оренди землі у 2005 році, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що відсутність реєстрації договору від 14 лютого 2005 року між ОСОБА_4 та 
ФОП ОСОБА_5 у сільській раді за місцем знаходження земельної ділянки, не є безумовним свідченням нечинності такого договору, оскільки у 2005 році державну реєстрацію договорів оренди землі мали право здійснювати і органи Центру державного земельного кадастру (ДЗК).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що оригінал договору оренди землі від 14 лютого 2005 року містить запис про реєстрацію його Казанківським сектором реєстрації Миколаївської філії ДЗК у Державному реєстрі земель за №040501600010 від 11 серпня 2005 року.
Доказів на спростування факту реєстрації вказаного договору у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії ДЗК позивачем не надано.
Відомостей про визнання договору оренди землі від 14 лютого 2005 року недійсним або припиненим судам також не надано.
Частиною четвертою статті 61 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_7 позовних вимог.
Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням доказів наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент розгляду справи).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара    С. Ф. Хопта   В. В. Шипович